Dana Hlavatá

Priznanie

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Dana Hlavatá, 2014
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2014
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover illustration © Dana Hlavatá
Cover & Layout © Marenčin Media, 2014
Jazyková úprava Monika Pálušová
449. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-448-6 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-447-9 (ePub)

Venovanie

Venované najlepšej mame na svete. Tej mojej!

Príbeh je čistou fikciou autorky. Situácie opisované v knihe sa nikdy nestali a podobnosť s tými skutočnými je čisto náhodná.

1.

Z oblohy posiatej ťažkými zlovestnými mračnami sa spustil lejak ako na povel. Dážď bubnoval na okná a strechu električky. Keď sa zablýskalo, Oľge napadlo, že električka je bezpečná ako auto, ktoré je počas búrky chránené Faradayovou celouzatvorenou klietkou vytvorenou z elektricky vodivého materiálu.

Klietka ako celok, spomenula si na učivo zo základnej školy, pôsobí ako vodič, preto sa v jej vnútornom objeme náboj nenachádza. Elektromagnetické žiarenie je pohlcované povrchom klietky.

„Uf, som dobrá,“ pousmiala sa Oľga.

„Učiteľka fyziky, ktorá ktovie, či ešte žije, by bola so mnou na výsosť spokojná a možno by mi aj tú trojku z ôsmej triedy opravila na chválitebnú známku. Ale to už nie je dôležité.“

Nič, čo je za ňou, nie je podstatné. Nezvykla sa obzerať za seba. Načo aj? Zaujímalo ju len to, čo bolo teraz. A v tejto chvíli sa jej nič zlé stať nemôže. Pozerala von z okna električky. Na chodníku a ceste sa rozprskávali dažďové kvapky. Odskakovali v oblúkoch, aby sa rozpľasli na zemi. Ľudia sa ponáhľali s dáždnikmi nad hlavami. Tí, čo ich nemali, sa skryli vo výklenkoch domov a obchodov alebo utekali po ceste. Obloha sa prepolila vo dvoje a keď sa ozval rachot, Oľga si pomyslela, ako dobre, že si zabudla včera vytiahnuť dáždnik z kabelky. Keď električka zahla k Špitálskej ulici, vstala a postavila sa k stredným dverám.

– Tamten hore váľa sudy, – začula mužský hlas, ale neobzrela sa za ním.

Nemala chuť púšťať sa s niekým do debaty. Držala sa tyče jednou rukou, kým tou druhou sa snažila rozprestrieť si dáždnik, aby ju, keď vystúpi, nepokropil dážď. Teraz, keď ide od kaderníčky, musí liať ako z krhly, pomyslela si namrzene. Vysolila štyridsať euro za melír a strihanie. Nekresťanské peniaze, pomyslela si. Bolo naozaj šialenstvom nechať sa na to od matky, ktorá jej jednostaj vyčíta, že sa o seba nestará, nahovoriť. Oľga si predstavila matkinu ustaranú tvár a jej bolestínske vykrivovanie úst.

– Olinka, dievča moje, ty sa v poslednom čase tak bohapusto zanedbávaš. No povedz mi, prečo sa tak opúšťaš? Si mladá na to, aby si zostala sama.

– Ale veď ja nie som sama. Mám Simonu a Vierku, – odvetila, ale matka akoby ju prepočula.

Zvraštila svoje harmonikové čelo a potriasla vlasmi, ktoré si začala farbiť krátko po Kristových rokoch, kedy jej hlava osivela. Farbiť si ich neprestala ani krátko pred sedemdesiatimi rokmi. Vždy si potrpela na to, ako vyzerá. Na vlasy zvlášť. V zime, aj keď si zašli len do espressa na kávu, si čiapku z hlavy nesňala. Bála sa, že by si niekto všimol, že nemá čerstvo umyté vlasy, alebo by sa jej k hlave pod čiapkou priľnuli a účes spľasol. Bez kozmetického zrkadielka a pilníka na nechty nechodila hádam ani smeti vysypať.

– Vlasy máš ako dikobraz, – matka pokyvkávala malou hlavou na tenkom krku a Oľga si pomyslela, že ona sama má možno viac vrások ako jej šesťdesiatosemročná matka, – musíš niečo urobiť s tou svojou hlavou.

Oľga chcela odvetiť, že s hlavou, akú má, sa narodila a za svoje gény nemôže. Odrazu ju pochytila zlosť.

– Prečo do mňa stále rýpeš? Nemôžeš mi dať pokoj?

– Chcem ti len dobre. Každá matka chce svojmu dieťaťu len to najlepšie. Pozri, aj Vilma od susedov. Aká to je vysušená žena, dlhá ako lano pre obesenca... človek by si myslel, že tá rozumu veľa nepobrala, no a vidíš to, znovu sa vydala. Mala mrcha muža, ale ten druhý za hriech stál.

– Ale ja sa vydávať viac nechcem.

– No veď sa nemusíš. Ja len, aby si nezostala sama. Uvidíš, aké to je, keď ti nemá na starobu kto pohár vody podať.

– Mama, ty dobre vieš, že tebe ho nalievať nemusím, – nasrdila sa Oľga a na chvíľu zobrala matke vietor z plachiet.

Mala sto chutí nabrýzgať jej, odvrknúť, aby sa do nej nestarala, že je dávno dospelá. A vôbec, škoda, že sa o ňu nezaujímala vtedy, keď ju najviac potrebovala. Keby sa jej neotočila chrbtom pred rokmi, možno by si jej slová vzala k srdcu. Ale teraz je to zbytočne vynaložená energia.

– Ja si nemôžem dovoliť vyskakovať. Pri plate, ktorý mám, som rada, ak zvládam poplatiť šeky. A nie vyhadzovať na kaderníka, – povedala už zmierlivejšie, keď videla, ako si matka ťažko vzdychla a zahľadela sa kamsi do minulosti. Ktovie, pokiaľ jej pamäť siahala.

– Simonka už pracuje, nehovor, že by ste si nemohli konečne dovoliť vziať hypotéku a kúpiť väčší byt. V tom jednoizbovom krtinci sa tlačíte ako sardinky.

Oľga chcela matke vmiesť do tváre, že si pred rokmi mohli vymeniť byty, ale teraz, keď matka býva v dvojgarsónke, je to už jedno. Na tom už nič nezmení. Aby sa s ňou nemusela viac naťahovať, aby sa dokázala vyhnúť hádke a napätej atmosfére, ktorú tak nenávidela, vstala a pobrala sa k dverám. Matka ju zastavila. Strčila jej do vrecka saka bankovku. Oľga nesúhlasne potriasla hlavou, ale matka jej jednou rukou zadržala tú jej, šmátrajúcu vo vrecku. Priložila jej tenký ukazovák na ústa. Musela sa akomak postaviť na špičky, aby na svoju dcéru dočiahla.

– Pst, ber, keď ti dávam. Ale nemiň to na iné, len na to, aby v kaderníctve urobili z teba človeka. Si stále pekná žena v zrelom veku. Aj ty sa môžeš mužom páčiť. Ale najprv musíš mať rada samú seba, Olinka.

Oľga sa snažila matke vtlačiť bankovku naspäť, ale matka ju vysotila z dverí svojej dvojgarsónky a prudko ich za ňou zabuchla. Oľga až na zastávke autobusu pri petržalskom Draždiaku vytiahla z vrecka pokrkvanú päťdesiateurovú bankovku a pomyslela si, že matka si riadne hlboko siahla do peňaženky. V prvom momente jej napadlo, že si kúpi nohavicový kostým, ktorý chodila obzerať už mesiac do butiku, no rýchlo zmenila rozhodnutie. Nebolo by to fér voči matke. Keď vystúpila z autobusu v centre mesta a vošla do najbližšieho kaderníctva, bola rozhodnutá. Ak ju nezoberú hneď, ak sa bude musieť objednať, vykašle sa na nejakú frizúru a predsa len si kúpi kostým. Ale štebotavá mladá kaderníčka jej povedala, že ak počká desať minút, ostrihá ju, aj jej urobí melír, pretože jej jedna zákazníčka na poslednú chvíľu objednávku zrušila.

Myšlienky na mamu aj na kaderníčku sa rozplynuli, keď električka zastavila na semaforoch. Cestujúci muž, ktorý stál za Oľgou, jej div nevyliezol na chrbát. Znechutene sa ne neho obzrela a chcela čosi podráždene poznamenať, keď si uvedomila, že s pripitým sa neradno púšťať do reči. Ťahalo z neho ako zo suda. Oči mal podbehnuté krvou a knísal sa zo strany na stranu. Za ten úškrn, ktorý mal na tvári, by ho vedela nafackať. Vystretý dáždnik pootočila ako ochranný štít proti otravnému chlapovi.

– Nevypichnite mi oko tým dáždnikom, – naklonil sa nad ňu, ale Oľga sa tvárila, že ho nepočuje. Cítila jeho zapáchajúci dych na krku, – lebo sa na vás nebudem môcť potom pozerať. A mne sa na vás dobre pozerá. Ja rád oči, aha takto, – stiahol si prstami dolné viečka – oči pučím... na pekné mladé ženy. No ale vy ste aká pekná! – splietal nahlas ťažkým jazykom.

Prizeral sa jej bližšie, snažiac sa dostať sa do jej zorného uhla. Oľga cítila pohľady ostatných cestujúcich. Mala sto chutí povedať mu, aby sa na ňu nepozeral, no tušila, že by odpovedal: A načo mám oči? Kým sa električka pohla, kým na semafore naskočila zelená, trvalo to celú večnosť. Oľge napadlo, ako asi by sa tváril ten neborák, keby sa prudko otočila a hrot dáždnika by mu zapichla rovno do brucha. Možno by celý spľasol a spľasli by aj tie jeho hlúpe reči. Alebo že by už nedokázala prijať komplimenty? No to hádam nie. Počuť by ich rada počula, ale nie od takého, ako bol starší muž v zánovnej bunde s odtrhnutými bočným vreckom a ovisnutými viečkami so zatiahnutými bielkami. Električka sa pohla, aby zabočila na Námestie SNP. Muž sa neudržal a zvalil sa na Oľgu. Dáždnik sa jej zatvoril a ona ním celkom bez premýšľania šľahla muža po ruke, aby ju pustil a striasla sa ho.

– Vy debil! – vyštekla na neho.

– Keby si mi povedala..., – muž sa snažil zachytiť tyče, ale nedokázal odhadnúť vzdialenosť, len rukami šmátral naslepo, – ty debil... ako by to moja žena povedala... a vieš, že všetky ste rovnaké pľuhy? – chrapľavo sa zasmial.

Jeho smiech prerušilo otváranie dverí električky. Oľga z nich doslova vypadla. Snažila sa čo najrýchlejšie vystrieť dáždnik. Cítila, ako jej prudké dažďové kvapky perforujú hlavu. Muž sa vyklonil z dverí električky a kým ich vodič stihol zatvoriť, zakričal za ňou.

– Odvolávam, čo som povedal! Nie si pekná! Si sprostá! A keby som mal čučomety, videl by som, že si určite aj rapavá a ksicht máš ako šalátovú uhorku, – hlas muža sa stratil v zatváraní dverí električky.

Oľge všetko odrazu zostalo smiešne. Kým sa električka pohla, uvidela mužovu grimasou zohyzdenú tvár v okne a keby mala voľné ruky, ukázala by mu dlhý nos. Takto sa zmohla len na vyplazenie jazyka. Aj ten mala dlhý a aj keď nie taký podrezaný ako jej mladšia dcéra Vierka, vedela oponovať. Na to, aby ju ktosi vyprovokoval k slovnému duelu, kedysi potrebovala oveľa viac času ako dnes. Je to azda tým, že už čosi v živote prežila. Pridala do kroku a keď prešla cez prechod na Kamenné námestie do obchodného domu, bola celá mokrá. Dáždnik jej neuchránil ani hlavu a účes je kdesi tam. Len čo vošla cez dvere na fotobunku, strčila mokrý dáždnik do puzdra a do igelitovej tašky, aby si nič v kabelke nezmáčala. Vybehla na prvé poschodie a položila dvadsať centov na tanierik. Stará žena v šatovej sukni, ktorá čítala časopis a hrýzla do obloženej žemle, sa na ňu ani nepozrela. Len úchytkom skontrolovala, či jej zákazníčka dala toľko, koľko mala a znovu sa pohrúžila do čítania. Ako mohla žena jesť s toľkým apetítom v takomto prostredí, Oľga nechápala. V nepretržitej prevádzke asi inú možnosť žena, čo robí za pár euro, nemá, pomyslela si Oľga vchádzajúc do záchoda. Na to, že šlo o obchodný dom, ktorý musí mať obrovské denné tržby, to nebol žiadny skvost. Asi preto sa tam platilo dvadsať centov, kým inde pýtajú aj dvakrát toľko.

„Ale ak som zákazníčkou, principiálne by sa nemalo platiť nič,“ pomyslela si Oľga. V hlave si prerátala dvadsať centov na šesť korún slovenských, čomu sa stále nedokázala ubrániť ani roky po zavedení eura. Za šesť korún vtedy, keď boli jej dcéry malé, kúpila liter mlieka a peceň chleba.

„Bože, už som ako mama,“ pomyslela si. Len čo vyšla zo záchoda, zazvonil jej mobil. Nevytiahla ho z kabelky, kým si neumyla ruky. Pozdravila ženu, ktorá nedvihla pohľad od stránky časopisu, na ktorej boli fotografie známych hercov.

„Raz darmo,“ pomyslela si Oľga, „ľudí stále viac zaujíma život takzvaných celebrít ako ich vlastný, alebo život obyčajných smrteľníkov z rodiny či susedstva. Je to choré. Je to celé na figu.“ Oľga vychádzala hore schodmi a skontrolovala zmeškaný hovor. Najprv si povedala, že mame zavolá neskôr, ale patrilo sa jej poďakovať.

– Už si doma?

– Nie, mama, som v Tescu. Za tie peniaze, ktoré si mi dala, ti ďakujem a ...

– Len ťa prosím, Olinka, choď k holičovi.

– K holičovi chodia chlapi, mama, ja som bola u kaderníčky.

– Nehovor! Už si ostrihaná? – bodrosť v hlase matky sa nedala prepočuť. – A ako to máš?

– Fajn. Myslím, že budeš spokojná.

– Hlavne, aby si ty bola spokojná. A nezmokla si? Mala som ti dať dáždnik.

– Mala som svoj.

– A čo ťa stála kaderníčka?

– Zostalo mi aj na nejaké handry, neboj. Tvoja dcéra sa začne o seba starať, aby si mala srdce na mieste.

– Ty to svoje máš, o teba sa ja, Olinka, nebojím, – povedala matka a na chvíľu sa odmlčala, akoby čakala na reakciu Oľgy, ale tá pevne zovrela ústa a v prvom okamihu nevedela, či to má brať ako kompliment.

Za tak krátku chvíľu že by už druhý? Pousmiala sa a povedala matke skôr, ako mohla čosi ona podotknúť.

– Ďakujem, mami, pomohla si mi.

– To som rada. Naozaj rada, Olinka, – povedala matka stíšeným hlasom a rýchlo ukončila hovor.

Oľga si ju predstavila, ako vypla mobil a sediac na stoličke v kuchyni s rukami položenými v lone, zvierajúcimi mobil, jej vypadla slza z očí. Starší ľudia sú precitlivení. Kto iný by to mal vedieť lepšie ako Oľga, keď sa celé roky stará práve o starých ľudí. „Škoda, že mama skôr neplakala nielen nad sebou,“ pomyslela si Oľga a vzápätí na to si vynadala. Nič sa už nezmení, tak čo jej neustále čosi aj v podvedomí vyčíta. Ale na druhej strane, keby matka neprišla o byt, nemuseli sa ani oni tlačiť v jednoizbovom na Štrkovci, odkiaľ to majú všetky tri ďaleko. Ona do centra mesta do bytov stareniek, o ktoré sa stará, staršia dcéra Simonka do kozmetického salónu a Vierka do školy. Ale čo už. Matka sa rozhodla, ako sa rozhodla. Po smrti otca si našla nového partnera a ten ju hráčskou vášňou a plamennými rečami o tom, ako ju miluje a ako chce s ňou zostarnúť, nakriatol na výmenu trojizbového bytu za menší, aby tak mohli vyplatiť jeho podlžnosti. Oľga sa v tom čase rozvádzala so svojím prvým mužom netušiac, že o pár mesiacov bude nosiť svoje druhé dieťa s iným. Mala by zabudnúť na minulosť. Na to, že všetko mohlo byť inak. Keby... keby sme boli v nebi. Aj ona robila chybu za chybou a teraz, kedy by mala začať žiť, nerobí iné, len živorí a cíti, ako ju v štyridsiatich štyroch rokoch nič nemotivuje. Žiť z ruky do úst, ako žije drvivá väčšina ľudí, ju nebavilo. Ničilo. Plat, za ktorý pracovala, bol o čosi vyšší ako je minimálna mzda. Ak čosi neurobí, ak sa nevzoprie a nepodnikne niečo, čo by ju kamsi posunulo, naozaj zostarne a zoschne nielen bez lásky, ale aj bez možností.

„Na slnku nevyschneš,“ spomenula si na slová svojho prvého muža. Rýchlo jeho obraz vytisla z mysle. Márne jej dcéra Simonka tvrdí, že peniaze nie sú všetko. Hovorí to len preto, aby ju utešila, keď nemajú z čoho fungovať. Ale mať peniaze znamená byť slobodným. Netreba veľa, len toľko, čo by jej umožnilo dôstojne žiť a neobmedzovať sa, či si kúpi slovenskú točenú do francúzskych zemiakov alebo len k chlebu, alebo si všetky tri doprajú šunku od kosti, kde je deväťdesiat percent mäsa a nie múky.

– Môžem si ho vyskúšať? – Oľga otrčila mladej predavačke ruku, cez ktorú mala prevesený biely top s motívom plameniakov.

A prečo nie? Ako vraví mama, ešte nie je taká stará, aby si nemohla dovoliť popustiť uzdu fantázii aj v obliekaní. Dievčina v sivej sukni a veste rovnakej farby, v ktorej sa vynímala biela čipkovaná blúzka, mlčky prikývla a usmiala sa.

– Máte pekné vlasy.

Oľgu zaliala vlna vďačnej radosti. Obzrela sa na mladú predavačku, vchádzajúc do skúšobnej kabínky a poďakovala sa jej.

– Dnes je deň komplimentov, – zamrmlala si Oľga popod nos a keď si obliekla výstredný top, obzrela sa zo všetkých strán v zrkadle. Luskla prstami a znovu si precedila pomedzi zuby, – vyzeráš dobre, dievča. Ale to, že sa zhováraš sama so sebou, je signál, že nie si celkom v poriadku. Mala by si čosi so sebou a svojím životom urobiť. Mama mala pravdu. Mamy majú vždy pravdu, – vyzliekla si top a spokojná vyšla von z kabínky.

– Ten top sa teraz oplatí. Vidíte, – predavačka pri pokladni, keď si od Oľgy márne pýtala Tesco kartu, ukázala na cenovku, – išlo to o polovicu dole.

Oľga chcela namietnuť, že aj tak je to stále dosť, no len s úsmevom prikývla a minula zvyšok peňazí od mamy. Pohľadom zaletela k oknu. Ešte stále pršalo. Pomyslela si, že si dopraje kávu s mliekom v espresse na prízemí a ak budú mať, objedná si aj staroviedenskú tortu, ale ešte predtým pozrie oproti na poschodí topánky. Vierka by už nejaké potrebovala. Kúpi jej nové. Z ďalšej výplaty. Vedela, že ak by aj pomaly šestnásťročnej dcére nejaké vybrala, prevráti oči hore stĺpkom, oduje mäsité pery a povie, že také sa nosili v období dinosaurov. No nič, nemôže dcéru do ničoho nútiť, len jej poradiť. Ak bude o to vzdorovitá Vierka vôbec stáť. No nič, len si pozrie vzory topánok a beží domov. Ak navarí fazuľovú omáčku, budú mať aj na zajtra. Dnes s opraženými kolieskami slovenskej točenej, zajtra môže hodiť na omáčku volské oká. Ako dobre, že jej suseda oproti nosí domáce vajcia. Predáva jej ich za tú istú cenu ako v obchode, ale porovnať sa nedajú. Ako farbou, tak veľkosťou, čo je však najdôležitejšie, chuťou.

Keď prechádzala spojovacou chodbou, kde bolo vyložené značkové oblečenie, zočila Betku, spolužiačku zo základnej školy. Ktovie, či si aj ona pamätá učivo z fyziky. Možno by si ju nevšimla, keby nemala výstredný červený rám okuliarov a blúzku kanárikovej farby s krátkou sukňou. Tú dĺžku by Oľga už nevolila. Kučeravé vlasy baklažánovej farby mala rozstrapatené okolo celej hranatej tváre.

Betka bola v škole utiahnutá, nik o nej nevedel, ale keď sa zoznámila s Viktorom, všetko sa zmenilo. Aj ich dovtedy priateľský vzťah. Betka stála tvárou k Oľge s mobilom na uchu a zľahka jej pokývala hlavou. Zdalo sa, že sa s niekým vážne zhovára. Pokynom ruky jej ukázala, aby počkala, kým dokončí hovor. Oľga k bývalej spolužiačke, ktorá už celé roky pracuje ako zdravotná sestra v nemocnici na Antolskej, nepristúpila, aby ju nerušila, keď s niekým tak zanietene telefonuje. Otočila sa, aby si prezerala pánske tričká. Nemala ich komu kupovať. Len zo zvedavosti ich brala do rúk, aby sa pozrela, čo také značkové tričko stojí. V duchu skríkla, preboha, štyridsať euro za tričko s krátkym rukávom? To by musela muža, ktorému by ho kúpila, na život a na smrť milovať. Ba viac ako seba samú, pretože ona by toľké peniaze za handru nevyvalila. Nestačila domyslieť, keď sa spoza rohu a Betkinho chrbta vynoril Viktor.

„Tak predsa sú stále spolu,“ napadlo Oľge a zdržiavajúc úsmev, pretože Betkinho manžela nikdy nemala rada, sa prehupla z nohy na nohu. Potetovaný, o sedem rokov mladší muž, ktorému trčal pivný mozoľ, uprel na ňu pohľad a vykročil oproti nej. No čo, kým Betka s niekým dovolá, vymení si s ním pár zdvorilostných fráz. Rozhodla sa, že bude k nemu milá. Pousmiala sa a ešte ani nestihla ústa otvoriť, keď k nej pristúpil a natrčil oproti nej obrovské dlane. Čo v tej chvíli urobil, by jej v živote na um nezišlo. Bezostyšne, bez akýchkoľvek škrupúľ, jej zovrel oba prsníky otvorenými dlaňami a pritisol sa na ňu.

– Krásne melóny, – povedal a vystrčil špičku jazyka.

Oľga zostala paralyzovaná na pár okamihov. Pohľadom zaletela k Betke, ktorá to všetko musela vidieť, aj keď jej stál manžel chrbtom. Betka sa, len čo sa im pohľady stretli, otočila chrbtom. Nič nevidím, nič nepočujem, nič nehovorím.

– Ty smrad jeden, šibe ti? – zmohla sa Oľga a ostrými nechtami sa zaryla do rúk Viktora.

Odsotila ho od seba. Na chrbtoch jeho rúk sa razom objavili po štyri krvavé ryhy. Viktor sa zachechtal a zasipel Oľge do tváre:

– Divá šelma, to mám rád. Viem, že si stále sama a musí ti to chýbať. Urobím ti to, stačí povedať.

– Kretén! Hajzel zasratý! – skríkla tak, aby to Betka počula.

Ale tá, stále k nim otočená chrbtom, ďalej telefonovala. Oľga sa rozbehla k eskalátoru, trasúc sa ponížením, hnusom a rozčúlením. Viktorov ironický úškľabok na tvári ju sprevádzal. Vybehla pred obchodný dom a od zúrivosti sa rozplakala. Slzy sa jej rinuli dolu tvárou. Dážď ustal, už bol unavený. Oblaky sa vyplakali a Oľga si predstavila, že ich tam hore ktosi vyžmýkal, vycedil z nich posledné kvapky a ona si už ani dáždnik nemusela rozprestrieť. Do električky, ktorá by ju odviezla na Štrkovec, nenastúpila. Tri zastávky striedavo bežala, išla rýchlou chôdzou, aby vydupala nakumulovanú zlosť. Jediné, čo ľutovala, že Viktorovi nevypálila facku cez celú hlavu. Predstavovala si, ako mu ruky, ktoré sa jej tak odporne dotkli, dlane, do ktorých jej uchopil prsia, máča v lúčavke kráľovskej. Nezostalo by mu z nich nič po samé lakte, len koštialiky a on by asi jediné, čo ľutoval, že prišiel o svoje nechutné tetovanie. Že by mala ľutovať jeho manželku Betku, jej ani na um nezišlo. V hlave sa jej odvíjal dialóg, ktorý obsahoval toľko vulgarizmov, až jej samej bolo z toho ťažko. Keď sa ocitla na Krížnej ulici a videla blížiacu sa električku číslo osem, prešla na perón a počkala si na ňu. O poznanie pokojnejšia do nej vošla a sadla si na zadné sedadlo. Rýchlo si presadla, keď si spomenula, že s Betkou sedeli tri roky v zadnej lavici. Rozčúlenie z nej opadlo, no ešte stále cítila vibrovanie v hrudi. Možno teraz, keby si zmerala tlak, diagnostikovali by jej hypertenziu a pichli do žily magnézium. Vošla do brány a kľúčikom si otvárala schránku. Suseda zo štvrtého poschodia, starého pána, ktorý choval doma mačky, si nevšimla. Preľakla sa, keď ju pozdravil. Trhlo ňou. Lístok s oznámením o uložení doporučeného listu jej vypadol z rúk.

– Pani Olinka, to vyzerám tak príšerne, že ste sa ma preľakli? – zažartoval a ona sa nasilu usmiala. Zodvihla žltý lístok a letmo zachytila, že doporučená zásielka je do vlastných rúk.

– Ale kdeže, pán Kulíšek, to ja asi nemám čisté svedomie, – pokúsila sa o žart a sused, keď vychádzal von z brány, jej len zakýval.

– Ty a čisté svedomie? – povedala si sama pre seba, keď už stála v chodbe bytu.

– Ja ho mám. Nech sa hanbia iní. Ale tí netušia, čo je svedomie, – zamrmlala si.

Položila si na stolík v predsieni kabelku, vyzula sa a vošla do kúpeľne. Dvadsaťdvaročná dcéra Simona bola ešte v práci. V kozmetickom salóne nebola nikdy núdza o zákazníčky. Ženy chcú byť krásne a pestované v každom veku. Len ona na to akosi v posledných rokoch pozabudla. Ale všetko sa zmení, keď si finančne polepšia a Oľga a jej dcéry si budú môcť viac dovoliť. Postavila tlakový hrniec s vodou na sporák a vložila do nej sliepku. Z mäsa urobí paprikáš, nahádže do vriacej vody zemiakové halušky s múkou a majú na dva dni. Môžu ho prestriedať s prívarkom, ako plánovala. Kým tlakový hrniec klokotal, čistila zeleninu. Škrabku, ktorú použila na mrkvu, zeler a petržlen, vymenila za malý nožík. Vzala do rúk kaleráb a dala sa do jeho bielenia, keď jej zazvonil mobil.

– Mami, zostanem u Dáši na noc, ak to nevadí, – kulantne sa o dovolenie zostať u spolužiačky do rána spýtala matky šestnásťročná dcéra Vierka.

– A pre koho toľko varím? – spýtala sa celkom zbytočne Oľga. Vedela, aká bude odpoveď.

– No dobre, ale ešte mi večer zavolaj. A nieže sa pôjdete túlať niekam do ulíc.

– Neboj, mami. Si super, vieš o tom?

– Viem, – zasmiala sa Oľga a zahryzla sa do očistenej mrkvy.

– Tak zajtra, ok? – na maminu odpoveď Vierka nečakala.

Oľga si pomyslela, že mama má pravdu. Dievčatá o chvíľu dospejú, každá pôjde svojou cestou a ona zostane sama. Ale zavesiť sa na niekoho, ako mama vraví, solventného, nemala najmenšiu chuť. Vždy chcela byť nezávislá. Po každej stránke. Aj po tej ekonomickej.

Oľga vypla plyn a napadlo jej, že pôjde z práce vyzdvihnúť Simonu a možno sa spolu, ak nebude dcéra unavená, poprechádzajú. Povie jej, čo sa udialo v Tescu s Viktorom, s tým vymletým mozgom, alebo ju tým nebude zaťažovať? Ešte si to premyslí a cestou skočí na poštu. Možno bude list na pošte takto podvečer už na svojom mieste. Keď ale prišla na poštu, žena za pultom jej povedala, aby prišla až na druhý deň ráno. Ako dobre, že doporučený list do vlastných rúk nevyzdvihla v ten deň. Nespala by celú noc.

Na druhý deň už o pol deviatej ráno otvorila obálku pred budovou pošty a roztriasli sa jej ruky. Nedoplatok na nájomnom činil stopäťdesiat euro. Zatmelo sa jej pred očami. To nie je možné! Vždy platí všetko načas a poriadne. Za celé roky s platbou nemeškala! To musí byť nejaký omyl. Zaplatiť sumu jej správca bytov predpísal do pätnástich dní a až potom mohla podať reklamáciu. Spomenula si na kolegyňu z Petržalky, ktorá musela bytovému družstvu zaplatiť nedoplatok tristopäťdesiat euro pri ročnom zúčtovaní. Nezostávalo jej iné ako zrušiť dovolenku pri mori, rozbiť prasiatko, zaplatiť sumu a až pri reklamácii sa zistilo, že mala mať nie nedoplatok, ale preplatok deväťdesiat euro. Bytový podnik jej vrátil len dvestotridsať euro s tým, že od začiatku roka, od januára ďalšieho roka neplatila zvýšenú sumu a oni si ju tak teraz svojvoľne stiahli zo sumy tristopäťdesiat euro, ktoré si rovnako nesprávne od nej vyúčtovali ako nedoplatok. Premkla ju hrôza a so zdesením si uvedomila, že jej kroky nesmerujú tam, kam mala namierené, ale prepletajú sa, potkýnajúc sa jeden o druhý smerom, ktorý by nenazvala inak ako neurčitý.

2.

Dávid ležal so zatvorenými očami na polohovacom ležadle v kozmetickom salóne, kam chodil so železnou pravidelnosťou už niekoľko rokov. Za ten čas vystriedal niekoľko skrášľovacích salónov a tentoraz zabrúsil do salónu na okraji mesta.

– Som u vás po prvý, ale nie posledný raz, – povedal, keď mu Simona zľahka bruškami prstov masírovala tvár.

Krúživými pohybmi mu vtierala do pokožky jemnú vrstvu krému. Cítil uvoľnenie. Pokožka na tvári mu zvláčnela a on by nedbal ležať tam celý deň. Pootvoril oči, ale len toľko, aby skontroloval, ako zaúčinkovali jeho slová na tú krásnu blondínu, od ktorej by prijal aj inú masáž ako masáž tváre. Pobadal úsmev na jej širokej bledej tvári a jeho pozornosti neušla ani drobná šošovička nad plnou hornou perou.

– Som rada, že to hovoríte, – odvetila Simona krátko a ďalej klepkala prstíkmi klavírneho virtuóza po Dávidovej pokožke.

Nebola zvyknutá viesť s klientmi dlhé rozhovory. Chcela, aby si u nej na ležadle odpočinuli, aby vnímali len pohyby jej jemných rúk a užívali si masáž. Po tom, ako Dávidovi vyčistila pleť, urobila mu masku a nechala ho ležať so zatvorenými očami, na rad prišli jej šikovné prsty. Prácu kozmetičky milovala. Pod jej ruky sa muži dostávali tak často, ako by si nikto nemyslel. Na návštevu kozmetičky sa podujmú akurát muži, ktorí sú buď inak orientovaní, alebo zo všetkého najväčšmi obdivujú svoj obraz v zrkadle. Omyl. Koľkí z mužov nahlas nepriznali, že si nechávajú strhávať teplým voskom ochlpený chrbát. alebo upravovať príliš zarastené obrvy či zarastenú hruď. Jediné, čo Simona za svoju prax v salóne odmietla, bola depilácia mužského ohanbia, o ktorú ju požiadal azda päťdesiatročný muž. Správal sa hanblivo, až čudne. Slušne sa mu ospravedlnila, že túto službu u nich neposkytujú a on sa bez slova a akéhokoľvek komentáru pobral k dverám so zvesenou hlavou. Až jej ho vtedy prišlo na okamih ľúto, no Zuzanka sediaca na recepcii krátko skonštatovala, že to musel byť nejaký pošuk, keď čosi také chcel. A možno mu naozaj vadilo, že mu chĺpky trčia z plaviek, oponovala jej Simona, na čo sa Zuzana rozosmiala s poznámkou, že dnes nosia chlapi namiesto plaviek bermudy siahajúce až po kolená. Simone napadlo, že existuje aj ďalšia možnosť. Jeho partnerke, ak nejakú má, to prekáža. Raz darmo, už to nie je ako kedysi, kedy chlpatá mužská hruď ženám spôsobovala mdloby. Dávid, tridsaťosemročný učiteľ telocviku a zemepisu na druhom stupni základnej školy, nechodil do salónu ani pre jeden z týchto dôvodov. Mal rád sám seba, mal rád svoju tvár a ako jeho otec, aj on sa obával starnutia. Kým odišiel na večnosť, povedal mu, aby sa o seba staral, ak si chce užívať so ženskými dovtedy, kým bude vládať. Dávid otca nenávidel za to, ako zaobchádzal s jeho matkou, ako ju podvádzal na každom kroku, no keď dospel a otec dávno od nich odišiel, začal sa na neho čím ďalej, tým viac podobať. To, čo nám zvyčajne vadí na rodičoch, ani si nevšimneme, kedy sa časom sami začneme správať podľa ich návodu.

– Máte nežné rúčky. Hebké a vôbec, celá ste také jemné, ba priam éterické stvorenie, – Dávid otvoril oči, aby videl pousmiatu tvár mladej ženy, – nehádam vám viac ako dvadsať.

– A ja odhadujem, že máte básnické črevo.

– Musím vás sklamať. Mám akurát hrubé a tenké črevo, pokiaľ mi siahajú moje vedomosti z anatómie, – znovu privrel oči, keď mu prstami jemne krúžila okolo viečok.

Simona sa zasmiala a pomrvila na stoličke. Sedela v Dávidovom záhlaví a snažila sa plne sústrediť na to, čo práve robí. Od okamihu, kedy vošiel vysoký muž, merajúci hádam do metra deväťdesiat, pevnej konštrukcie a s očami farby sklenenej bledomodrej guľky, s akou sa hrávala, keď bola malá, do salónu, znervóznela. Práve prechádzala okolo recepcie po tom, ako vyprevadila stálu zákazníčku k dverám a odskočila si do kuchynky, aby si uvarila kávu. Nestihla zapnúť varnú kanvicu, keď na ňu zakričala Zuzka z recepcie, že má objednaného klienta. Simona vyšla z kuchynky a pohľady sa im stretli. Nikdy neverila v náhly záblesk, vo vzplanutie čohosi nepoznaného, čo by jej zovrelo útroby a tlačilo na hrudníku, no stalo sa. V mysli jej naskočilo: „Si hlúpa, či čo? Ten chlap je od teba aspoň o desať rokov starší. Určite je ženatý. Doma má krásnu milujúcu ženu a v detskej izbe sa hrajú dve rozkošné deti, ktoré nechodia ešte ani do školy. Chlapi ako on si môžu vyberať ženy ako modelky.“

Aj keď sa Simony už kde – kto spýtal, či nerobí modeling, len sa zasmiala a nahlas povedala, čo si naozaj o sebe myslela. Výšku na modeling má, to sedí, ani za postavu sa nemusí hanbiť. Možno preto, že sa niekoľko rokov venovala športovej gymnastike, no jej tvár by určite nebola ani pre fotografa zaujímavá. To, čo si myslela o sebe ona, si nemuseli myslieť o nej iní, vravievala jej nielen mama.

– Mám rada svoju prácu, – odvetila uvedomiac si, že to síce nie je celkom od veci, ale rozhodne mu nezakontrovala v jeho vynaliezavej odpovedi, akú jej dal on.

Hlavou jej prebleslo, ak si od nej vypýta číslo mobilu, dá mu ho s predstieraným ostychom a zaváhaním. A potom, aby si priveľa nenamýšľala, zabudne na to. Ak by jej predsa len zavolal, bude príjemne prekvapená. Alebo vôbec sa na prekvapenú nebude hrať?

Koniec ukážky