Date: 2014-07-27T22:00:00+00:00

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na
zlatyfond.sme.sk

Dedinské rozprávky

František Otto Matzenauer

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Lucia Muráriková, Zdenko Podobný, Martin Hlinka, Katarína Tínesová, Lenka Andrášová, Miroslava Lendacká, Slavomír Kancian, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0039-1

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

František Otto Matzenauer. Dedinské rozprávky. Adolf Horovitz. Trnava 1890. 44 s.

Bibliografické poznámky

Dedinské rozprávky

Laciné čítanie. Sväzok XIX.

Vydáva M. Beňovský

Sošit I.

Obsah: Po pohrabe — Smierenie — Zlodej

Cena 10 kr.

V Trnave 1890

Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza

Po pohrabe

Pán učiteľ dospievali: „Už ja jdem do hrobu“… a hrobári medzi všeobecným plačom zasypali chladné pozostatky zomrelej Katry Krniakovie. Ľudí bolo mnoho; veď takého pohrabu nebude napochytre. Krniakovci sú boháči (a len k vôli pohrabu veru nikto z nich neumre!); spievaly sa 4 pesničky a trúbilo sa tiež. To vari len dačo znamená?!

Ľudia počali sa rozchodiť domov.

— „Ach! Akú jej peknú truhlu dali spraviť,“ začala tetka Borievkovie, vychádzajúc z brány cintorínovej.

— „Veď majú za čo! A nahrdlačila sa dosť — veru dosť,“ odtušila vdova Brtková. „Ale čo si počnú chúďatá siroty?! Srdce mi išlo puknúť ľútosťou, keď nad hrobom stály, ako tie opustené kuriatka!“ — Brtková zaplakala. — „Ó, viem ja, čo je sirotský chlieb!…“

Tetka Borievková trochu zamračila sa, nebola tak mäkkého srdca a nechcela hovoriť s Brtkovou o sirotách, ale o vdovcovi. „Aj sirotám bude dobre! Majú ešte druhú nevestu, Terku, tá ich veru má rada: najmladšie dievča si vraj vezme za svoje, keď jej Pán Boh nepožehnal žiadneho! O to je málo starostí, ale čo gazdovstvo, čo si počne Štefan vdovec? Vari by si mal dáku vdovu…“

— „Ešte hrob neobschnul a už myslí sa na ženbu!“ — vyčítave odvetila Brtková, kráčajúc povoľným krokom k dedine.

— „Ale k toľkému gazdovstvu treba ruky! Čože jedna prestačí? Len to varenie pre toľký hyd — sošedivela bych od starosti!“

„Keď potrebuje do práce, nech si radšej vezme mladú, dievča. Zuzka Forgáčovie by veru šla zaň, čo má hneď známosť s druhým vyše roka!“

— „Nikdy tá nebude u Krniakov!“ rozhorlene zapierala Borievková. „Zuza bola v Pešti… Kabáčiky vypekať… „hriato“ popijať! Oj, stvorička moja, to by Štefan chytro vyfašangoval! Preto si musí vziať zkúsenú ženu, vdovu, takto Katru Debnárovie, tá vie i okolo gazdovstva i ku deťom bude vľúdnejšia. A Štefan je tiež ľahkomyseľný, — ten potrebuje mocnú ruku,“ — presvedčene hovorila tetka Borievková.

— „Ale proti tomu som ja! Viete, mňa Štefan skorej počúvne, než hoc koho druhého; nebohú Katru, — Boh jej daj večnú slávu! — poradila som a mali sa veru radi! Katra Debnárovie má troje detí po nebohom, Štefan štvoro, to je štyri a tri: sedem! Veď na kabane neprestačia robiť!“ — presvedčovala vdova Brtková a víťazoslavne pozrela na súsedu.

Borievkovú hrozne urazila Brtková tým, že ju hofierica nazvala „hoc kým“ a aj preto, že cítila pravdivosť slov Brtkovej; no a ľudia neradi uznávajú, že nemajú pravdu, preto hľadela Brtkovú poriadne uštipnúť:

— „A ty staraj sa radšej o svojho žobráka, čo sa ti váľa po smetiskách!“ Brtková totiž mala jedno dieťa, ale od malička blbé a hlucho-nemé.

— „Ty si nehodná ani toho! Pán Boh vie koho trestať! A Zuzka bude just, just jeho ženou. Tebe na priek si ju vezme!“ dodala jedovate Brtková.

— „Mlč, ty darobnica, čo si počarila nebohej Dúbravcovie; ľaľa, aké kŕče mala pred smrťou! Teba Pán Boh prihrúži!“

Brtková vyšla z miery; oči zaiskrily, päste zaťala zlobne. Už už mala sto chutí oboriť sa na Borievkovú pre toto bezbožné upodozrievanie, ale v tom sa namanul kostolník, Štefan Múka.

— „Či nehanbíte sa takto kričať? Veď sa zastavujú ľudia a počujú vás p. veľkomožný!“ ohriakol ich prísnym hlasom.

— „Ale pomysli si, Štefko, táto papuľnatá „počta“ celou božou cestou nedá mi pokoja!…“

Plesk! Zahrmelo na tvári Brtkovej. — „To ti dáva „počta“, zakríkla rozpajedená Borievková, ktorú nanajvýš dopálilo, keď ju dakto nazval tým názorným pre klebetnice menom „počta“.

Brtková, ináčej krotká osoba, vrhla sa jej do očú a keby nebolo kostolníka, boly by sa dokonále sklbčily. Jednu odsotil v pravo, druhú v ľavo a stal si medzi ne.

„Čo ťa — vraj — nepáli, nehas!“ a nepovolaný sudca hneď okúsil, čo to znamená. Vyfliaskaná Brtková bez všetkých okolkov oborila sa naň.

— „A čo ty chceš medzi nami?! Kto ťa volal?! Ľaľa, ako sa mu čižmy blištia od kostolného oleja!“ — začlupla mu do očí.

— „Ale ja beriem olej, ako teba chytili v cudzej švábke (zemiakoch)?!“ A už dvíhal ruku, aby jej skutkom dokázal svoju neohrozenosť. No Brtková neuznávala za dobre zkúsiť kostolníkov dôkaz, i skočila medzi sbehnutý zástup ľudí a odtiaľ zúfale bojovala svojim ostrým jazykom proti svojmu nepriateľovi, kostolníkovi, nezapomínajúc ani na Borievkovú.

Podobne jala sa bojovať i Borievková a to ešte tuhšie a smelšie, lebo zo všeliakých príčin mala väčšinu za sebou.

Aby sme i my dačoho bez príčiny neutŕžili, poďme radšej za vdovcom, ktorý práve vstúpil do svojho domu; lebo každý uzná, že „ľudské jazyky horšie sú od motyky“. —

Table of Contents

Obálka

Tiráž

Pôvodná publikácia

Po pohrabe