Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Dedinské rozprávky

František Otto Matzenauer

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Lucia Muráriková, Zdenko Podobný, Martin Hlinka, Katarína Tínesová, Lenka Andrášová, Miroslava Lendacká, Slavomír Kancian, Andrea Jánošíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0039-1

Pôvodná publikácia

František Otto Matzenauer. Dedinské rozprávky. Adolf Horovitz. Trnava 1890. 44 s.

Bibliografické poznámky

Dedinské rozprávky

Laciné čítanie. Sväzok XIX.

Vydáva M. Beňovský

Sošit I.

Obsah: Po pohrabe — Smierenie — Zlodej

Cena 10 kr.

V Trnave 1890

Tlačou a nákladom Adolfa Horovitza

Po pohrabe

Pán učiteľ dospievali: „Už ja jdem do hrobu“… a hrobári medzi všeobecným plačom zasypali chladné pozostatky zomrelej Katry Krniakovie. Ľudí bolo mnoho; veď takého pohrabu nebude napochytre. Krniakovci sú boháči (a len k vôli pohrabu veru nikto z nich neumre!); spievaly sa 4 pesničky a trúbilo sa tiež. To vari len dačo znamená?!

Ľudia počali sa rozchodiť domov.

— „Ach! Akú jej peknú truhlu dali spraviť,“ začala tetka Borievkovie, vychádzajúc z brány cintorínovej.

— „Veď majú za čo! A nahrdlačila sa dosť — veru dosť,“ odtušila vdova Brtková. „Ale čo si počnú chúďatá siroty?! Srdce mi išlo puknúť ľútosťou, keď nad hrobom stály, ako tie opustené kuriatka!“ — Brtková zaplakala. — „Ó, viem ja, čo je sirotský chlieb!…“

Tetka Borievková trochu zamračila sa, nebola tak mäkkého srdca a nechcela hovoriť s Brtkovou o sirotách, ale o vdovcovi. „Aj sirotám bude dobre! Majú ešte druhú nevestu, Terku, tá ich veru má rada: najmladšie dievča si vraj vezme za svoje, keď jej Pán Boh nepožehnal žiadneho! O to je málo starostí, ale čo gazdovstvo, čo si počne Štefan vdovec? Vari by si mal dáku vdovu…“

— „Ešte hrob neobschnul a už myslí sa na ženbu!“ — vyčítave odvetila Brtková, kráčajúc povoľným krokom k dedine.

— „Ale k toľkému gazdovstvu treba ruky! Čože jedna prestačí? Len to varenie pre toľký hyd — sošedivela bych od starosti!“

„Keď potrebuje do práce, nech si radšej vezme mladú, dievča. Zuzka Forgáčovie by veru šla zaň, čo má hneď známosť s druhým vyše roka!“

— „Nikdy tá nebude u Krniakov!“ rozhorlene zapierala Borievková. „Zuza bola v Pešti… Kabáčiky vypekať… „hriato“ popijať! Oj, stvorička moja, to by Štefan chytro vyfašangoval! Preto si musí vziať zkúsenú ženu, vdovu, takto Katru Debnárovie, tá vie i okolo gazdovstva i ku deťom bude vľúdnejšia. A Štefan je tiež ľahkomyseľný, — ten potrebuje mocnú ruku,“ — presvedčene hovorila tetka Borievková.

— „Ale proti tomu som ja! Viete, mňa Štefan skorej počúvne, než hoc koho druhého; nebohú Katru, — Boh jej daj večnú slávu! — poradila som a mali sa veru radi! Katra Debnárovie má troje detí po nebohom, Štefan štvoro, to je štyri a tri: sedem! Veď na kabane neprestačia robiť!“ — presvedčovala vdova Brtková a víťazoslavne pozrela na súsedu.

Borievkovú hrozne urazila Brtková tým, že ju hofierica nazvala „hoc kým“ a aj preto, že cítila pravdivosť slov Brtkovej; no a ľudia neradi uznávajú, že nemajú pravdu, preto hľadela Brtkovú poriadne uštipnúť:

— „A ty staraj sa radšej o svojho žobráka, čo sa ti váľa po smetiskách!“ Brtková totiž mala jedno dieťa, ale od malička blbé a hlucho-nemé.

— „Ty si nehodná ani toho! Pán Boh vie koho trestať! A Zuzka bude just, just jeho ženou. Tebe na priek si ju vezme!“ dodala jedovate Brtková.

— „Mlč, ty darobnica, čo si počarila nebohej Dúbravcovie; ľaľa, aké kŕče mala pred smrťou! Teba Pán Boh prihrúži!“

Brtková vyšla z miery; oči zaiskrily, päste zaťala zlobne. Už už mala sto chutí oboriť sa na Borievkovú pre toto bezbožné upodozrievanie, ale v tom sa namanul kostolník, Štefan Múka.

— „Či nehanbíte sa takto kričať? Veď sa zastavujú ľudia a počujú vás p. veľkomožný!“ ohriakol ich prísnym hlasom.

— „Ale pomysli si, Štefko, táto papuľnatá „počta“ celou božou cestou nedá mi pokoja!…“

Plesk! Zahrmelo na tvári Brtkovej. — „To ti dáva „počta“, zakríkla rozpajedená Borievková, ktorú nanajvýš dopálilo, keď ju dakto nazval tým názorným pre klebetnice menom „počta“.

Brtková, ináčej krotká osoba, vrhla sa jej do očú a keby nebolo kostolníka, boly by sa dokonále sklbčily. Jednu odsotil v pravo, druhú v ľavo a stal si medzi ne.

„Čo ťa — vraj — nepáli, nehas!“ a nepovolaný sudca hneď okúsil, čo to znamená. Vyfliaskaná Brtková bez všetkých okolkov oborila sa naň.

— „A čo ty chceš medzi nami?! Kto ťa volal?! Ľaľa, ako sa mu čižmy blištia od kostolného oleja!“ — začlupla mu do očí.

— „Ale ja beriem olej, ako teba chytili v cudzej švábke (zemiakoch)?!“ A už dvíhal ruku, aby jej skutkom dokázal svoju neohrozenosť. No Brtková neuznávala za dobre zkúsiť kostolníkov dôkaz, i skočila medzi sbehnutý zástup ľudí a odtiaľ zúfale bojovala svojim ostrým jazykom proti svojmu nepriateľovi, kostolníkovi, nezapomínajúc ani na Borievkovú.

Podobne jala sa bojovať i Borievková a to ešte tuhšie a smelšie, lebo zo všeliakých príčin mala väčšinu za sebou.

Nastal krik, ani pri múroch Jericha. Za pár minút rozdelil sa zástup na dva tábory, jedni boli za vdovu, druhí za dievča; no nie menšia strana utvorila sa proti kostolníkovi, ktorému pripomínali jakýsi „zvonček“, „sviečky“ a „oferu“, a Pán Boh vie, čo všetko zlomyseľní ľudia nevymyslia…

Aby sme i my dačoho bez príčiny neutŕžili, poďme radšej za vdovcom, ktorý práve vstúpil do svojho domu; lebo každý uzná, že „ľudské jazyky horšie sú od motyky“. —

Či sa u nás dakto narodí, lebo zomre, to je jedno. Rodina a všeliakí kmotrovia, kmotričky a priateľstvo musí sa keď aj nie opiť, aspoň poriadne potúžiť a „obveseliť“. Nikto sa nestará, či nemusel gazda-hostiteľ poslednú kravičku predať alebo k „obveseleniu“ druhých zemičku založiť! Hojné svadby, krštenia a kary vydržiavajú sa ešte i teraz nie s menšími pijatikami, ako za časov pohanských! — — —

Keď vdovec Štefan vošiel do izby, našiel shromáždenú rodinu, príbuzenstvo, priateľov a vôbec ľudí, o ktorých inokedy ani nechýroval, aby vraj — „potešili“ zarmútenú rodinu! —

Štefan privítal všetkých vľúdne, popodával ruku a posiaľ ešte ostýchavých núkal tým „obveselujúcim“ nápojom.

Zo začiatku hovorilo sa málo, skoro po šepky, lebo každý ochúňal sa vyriecť veselšie slovo, aby dajak neobrazil smúťací dom. Rozumie sa samo sebou, že v prítomnosti manžela hovorilo sa len o dobrých vlastnosťach zomrelej, lichotili a vymýšľali i také veci, ktorých nebožka ani nemala… Ak zaplakal jedon, zaslzily oči i ostatním.

Asi o pol hodiny prišiel p. učiteľ; volať ho nevolali, ale podľa starej dobrej obyčaje mal právo prísť, alebo nedostaviť sa. My pochopíme hneď, prečo si volil p. učiteľ to prvšie. Za p. učiteľom prihrnuli sa i traja trubači a nikdy nikde nechybujúci kostolník Štefan Múka.

Nie k vôli klebete, ale k vôli pravde vyzradiť musíme, že pán učiteľ dnes už štyrirazy navštívil hostinec. Dakto by ho snaď preto odsúdil, no my nie, lebo to je už jeho stará obyčaj, že akonáhle počuje „signum“ na umieráčku, až do samého pohrabu chodieva do hostinca „rátať“ sa so židom tri-štyrirazy deňne.[1] Učiteľovi „rátanie“ nemožno zazlievať!“

Preto, keď p. učiteľ vkročil do izby, prítomní spozorovali, že má trochu neistý krok a mutné oči, — niet ani divu! Toľké „rátanie“ musí i tvrdú hlavu pomútiť, nieto ešte 46-ročnú pánu učiteľovu! — (Mnohí by hádam chceli vedeť meno tohoto p. učiteľa? To už neurobíme! Nie snáď zo strachu, žeby, čítajúc toto, mohol nás dáko prenasledovať, — však on vôbec nikdy ničoho nečíta, — nuž ale to zamlčíme len tak! Ináčej tomuto podobných pp. učiteľov sem a tam ešte máme; poznáte ich: vedia trochu tej maďarčiny, slovensky toľko, čo ešte z detstva nezabudli, v škole ích zastupuje… atď.)

Duch spoločnosti razom zmenil sa: k pitiu ponúkajúcich hlasov nebolo už temer počuť a ak aj kde-tu, preto nemožno vytýkať tvrdošijnosť hosťom, lebo to vyžaduje dobrý mrav a láska k zdedeným obyčajom!… Miesto ponúkania ozývaly sa štrngania a jadrná citoslovka: „Áh!“ Tak to býva, keď zjaví sa poriadny vodca medzi nesmelými a p. učiteľ zaslúži toho mena v každej podobnej spoločnosti. Kúzelný červený mok mal za následok všeobecnú: „efetu“. Ženičky (medzi nimi Borievková s Brtkovou) rozkrákorily sa a na tvárach jejich počalo vystupovať čím ďalej, tým viacej červených fliačkov, ako objavujú sa rudé obláčky na oblohe, keď slnko zapadá kamsi do prepasti…

Z počiatku hovorilo sa o obecních záležitosťach, potom o poli, o šarpaní hory… jeden trubač ako zvláštnosť pripomenul, že keď p. učiteľ najtuhšie fúkali do bombardóna, že vtedy veliký potkan vybehol z pod maštale a že sa hádam utopil v hnojovke. (Patrne zúfal nad trúbením p. učiteľovým a — vzal si život!) P. učiteľ neriekol na to ani slova, len usmial sa spokojne.

Kostolník, ktorý ku podivu až posaváď mlčal, — (snáď preto, že ústa jeho stále naplnené boly hovädzinou, zubom tuho vzdorujúcou), zrazu vstal, odkašlal si a bez všetkej príčiny začal sa preklínať, že nech nikdy nebeskej slávy neuzre, ak viac vypil, ako päť pohárikov toho „smradu“, keď včera večer išiel zvoniť. Všetci umlkli, tušiac, že ide rozprávať dačo neobyčajného.

„Chytím sa vám povrazu“ — začal s veľkou tajomnosťou — „tu zvona ani hnúť. Ak ťahám, tak ťahám, ale nič, zvon ako prikovaný. Tristo ti… reku, či ťa pohnem?! V tom — šust! A hodí sa mi na väzy… Mráz ma prešiel po celom tele, zuby mi zahrkotaly, nohy mi razom podťalo, oči pritlačilo a padol som na zem…: Ľudkovia, nevidel som ho, ale na lačný žalúdok môžem prisahať, že to bol nebohý Kriak, čo ho v „Krúhoví“ zasypalo!…“

Ženičky prekrižovaly sa a chlapi doložili: „Ba čerta?!“

Kostolník si utrel zpotené čelo a pokračoval príšerným tónom:

„Chcel som kričať na ratu, ale som cítil, ako ma pazúrami drží za gágor, lebo v pekle majú také paznechty, ako suchý krpec,… tak poručeno Pánu Bohu, už som tam! Trikráľovej kriedy som nemal, ale pomyslím si: zvon je svätená vec a povraz tiež, nuž som ho pritisol k ústam — a čo sa vám nestane?! Milý Kriak vám zarechce, ani — prepitujem — žrebec a taký smrad a dym zakúril sa okolo mňa, že som mal skapať! Tu otvorím oči a zastíhol som videť v obloku čierny chvost, hrubý ako liňa a zdlžky ako hrable…“

Kostolník úmyslne prestal. Poslucháči ťažko vydychovali nespúšťajúc oči z bľadej tváre kostolníka. Keď ale tento dlhšie mlčal, zvedaví vyzývali ho: „A potom?“

„Najprv si zapime, potom poviem ďalej.“ Núkať nedal sa žiadon.

Kostolník znovu urobil vážnu tvár, stiahol husté, ako kefa, obočie, aby tak čím väčší strach pustil na všetkých a začal:

„… Hm! Zvoniť sa potom ľahko zvonilo! Keď som prestal na „mediánovi“, potom zazvonil som na „genge“ za dušičky a pomodlil som sa za jeho dušu. Nechodil na služby Božie, nuž chudák — Pán Boh mu daj slávu nebeskú — musí sa trápiť… Keď som išiel po schodách s väže, taký strach pustilo na mňa, že viacej neviem, čo sa stalo so mnou…“ Kostolník si odkašlal a chcel rozprávať: „Raz vám zase…“ V tom ho ale známa Brtková preruší usmievajúc sa zlomyseľne:

— „Ale Štefan, veď si ty včera ani nezvonil! Veď mi tvoja žena vravela, že ťa našla na prvom schode ležať a že si furt voľačo strašného kričal: „Nedajte ma!“ Nuž to cigániš, že si ty zvonil, lebo tvoja žena zvonila za teba!“ Brtková víťazoslavne poobzerala sa na všetkých, akoby čakala odobrenie: „Ale som mu dala! To je za to, žes ma chcel udrieť!“

Koniec ukážky