Objavte úžasný svet elektronických kníh na:

www.ibookmarket.sk

www.ibookmarket.cz

Copyright epub version © 2012 iAdverti

All rights reserved.

Vydalo Literárne informačné centrum, Námestie SNP 12, 812 24 Bratislava

www.litcentrum.sk

Text © Ľuboš Jurík, Milan Augustín, Anton Baláž, Ladislav Ballek, Jozef Banáš, Dezider Banga, Jaroslava Blažková, Ján Buzássy, Jozef Bžoch, Ján Čomaj, Rudolf Dobiáš, Pavel Dvořák, Etela Farkašová, Ľubomír Feldek, Oľga Feldeková, Daniel Hevier, Karol Horák, Anton Hykisch, Rudolf Chmel, Andrej Chudoba, Pavol Janík, Peter Jaroš, Jana Juráňová, Ivan Kadlečík, Juraj Kuniak, Milan Lasica, Jozef Leikert, Miroslav Marcelli, Albert Marenčin, Jozef Mihalkovič, Jozef Mikloško, Valér Mikula, Štefan Moravčík, Gustáv Murín, Kamil Peteraj, Vladimír Petrík, Jozef Puškáš, Milan Richter, Gabriela Rothmayerová, Vincent Šabík, Ivan Stadtrucker, Stanislav Štepka, Ladislav Ťažký, Viliam Turčány, Ján Tužinský, Milan Vároš, Osvald Zahradník, Milan Zelinka, Milka Zimková, 2011

© Literárne informačné centrum, 2011

Všetky práva vyhradené

Cover design and layout © Dušan Grečner, 2011

Redakčná úprava Marta Bábiková

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

www.iadverti.com

978-80-8119-044-5

ĽUBOŠ JURÍK: POKRAČOVANIE PO ROKOCH

Kniha dialógov so slovenskými spisovateľmi Rozhovory po rokoch je už v poradí mojou šiestou knihou rozhovorov: Rozhovory vyšli v roku 1975 a Rozhovory o literatúre v roku 1986. Obe tieto knihy obsahujú dialógy so slovenskými spisovateľmi – básnikmi, prozaikmi, literárnymi kritikmi, prekladateľmi aj autormi literatúry faktu. Nasledovali Nepokojné dialógy (1983), v ktorých sú zaznamenané odpovede šesťdesiatich popredných európskych literátov. Pražské rozhovory (1987) sú súborom dialógov s českými umelcami: okrem spisovateľov aj s výtvarníkmi, hercami, fotografmi. Napokon v roku 1993 vyšiel ďalší obsiahly súbor rozhovorov, tentoraz s americkými spisovateľmi, Americké dialógy. A teraz, po rokoch, sa opäť vraciam k žánru rozhovorov, vraciam sa k dialógom so slovenskými spisovateľmi. Preto názov Rozhovory po rokoch. Titul knižky znamená nielen návrat k žánru, ale aj k viacerým slovenským autorom, s ktorými som pred rokmi uverejnil interview. A s odstupom mnohých rokov sa opäť vraciame k témam, o ktorých sme kedysi hovorili, najmä však hovoríme o témach iných, nových, súčasných. Takmer päťdesiat významných slovenských spisovateľov sa vyjadruje k otázkam tvorby, zmyslu literatúry a umenia v spoločenskom organizme, vyznáva sa zo svojich umeleckých zámerov, názorov, radostí aj žiaľov, kriticky hodnotí množstvo negatívnych javov, ktoré ťažia náš život. Rozhovory po rokoch sú svedectvom o našej dobe, pravda, svedectvom, ktoré môžeme vnímať ako subjektívnu výpoveď.

Od prvých rozhovorov sa zmenilo takmer všetko, zmenili sa spisovatelia, žijeme iný čas akoby v inom svete. Predsa len sa nezmenili základné civilizačné hodnoty, o ktorých spisovatelia v tejto knihe hovoria. Nezaškodí si ich pripomenúť.

Výber autorov do tejto knižky je subjektívny, možno bude niekomu chýbať jeho obľúbený autor, možno sa iný bude zdať niekomu nadbytočný. Bola to moja voľba, vyberal som si tých spisovateľov, ku ktorým som mal blízko a ktorí majú čo povedať.

Niekoľko autorov rozhovor odmietlo – čo ma úprimne mrzí –, iní sa budú možno hnevať, že som ich do výberu nezaradil.

Keďže tlačená kniha má svoj limit, všetko sa do nej nepomestilo, rozhovory v nej vyšli skrátené. Kompletný text si môžete prečítať v tejto elektronickej podobe v pôvodnom rozsahu, v autentickej podobe, možno vari povedať s historickou hodnotou. Autori mohli hovoriť, či písať naozaj bez obmedzenia, a aj to v hojnej miere využili.

Rozhodol som sa – možno proti zvyklostiam – že budem autorom v rozhovoroch tykať, pretože si s nimi tykám aj v osobnom živote. Sú to moji priatelia a dobrí známi, takže predstierať vykanie nemalo zmysel. Vykám si však s pánmi, s ktorými som si vykal aj predtým: Bžoch, Lasica, Marenčin a Turčány. Nestretávali sme sa až tak často, nebolo kedy si potykať. Tak to zostalo aj v knižke.

Aktívnym pomocníkom pri tvorbe rozhovorov bol umelecký fotograf Tomáš Singer. Stal sa súčasťou mnohých stretnutí a svojím nevtieravým prístupom neraz spríjemnil atmosféru dialógov. Rozhovory po rokoch sú aj akýmsi literárnym pomníčkom slovenským spisovateľom. Som rád, že som ho pomohol stavať. A budem rád, keď aj po rokoch sa budú tieto Rozhovory po rokoch prihovárať novým generáciám čitateľov. Iné ambície som nemal.

ĽUBOŠ JURÍK

MILAN AUGUSTÍN: HĽADANIE POZNANIA

MILAN AUGUSTÍN (1947) – autor literatúry faktu, historik, cestovateľ, politológ, kunsthistorik, reštaurátor, výtvarník. Augustínova tvorba je mnohovrstevná: je autorom historiografických štúdií, cestopisov, románov, má za sebou vyše dvoch desiatok výstav obrazov, koláží a grafík.

Mali by sme začať rozhovor naším netradičným stretnutím na konci sedemdesiatych rokov minulého storočia v tvojom rodnom meste. Pôsobil si v tom čase ako historik umenia v Projektovom ústave kultúry v Bratislave, stredisko v Banskej Štiavnici, a viedol si detašované pracovisko. Bolo to obdobie plnení uznesení vlády o záchranu tohto mesta, ale všetko sa dialo skôr na papieri ako v skutočnosti. Kontrolné dni, nezmyselné tirády výhovoriek... A medzi tým spadol ten či onen dom alebo aspoň jeho strecha. Vtedy vznikol projekt Záchrana pokladu, ktorý iniciovala redakcia časopisu Nové slovo. V tom čase sa neodborne spevňovali objekty na Trojičnom námestí. Podporné guľatinové trámy strašili takmer celé desaťročie. Nádherné renesančné klenby zovreli železné rošty a betón. A vzácne detaily, nástenné maľby a ich fragmenty opadávali do prachu námestia. Bol si bielou vranou. Dokonca si na vlastné náklady fixoval zvyšky renesančnej výzdoby domu na Trojičnom námestí. Neskôr som napísal román Novinári, kde som ťa menoval plným menom. Ako to vnímaš s odstupom tridsiatich rokov?

Fasády na troch domoch na Trojičnom námestí boli vtedy zreštaurované podľa mojich výskumov, ako aj projektov ich obnovy. Kontrapunktom je dom vo vlastníctve dnešného Pamiatkového úradu SR, ktorý takmer po 25 rokoch nemá zreštaurovanú fasádu. Ako to vnímam s odstupom času takmer troch desaťročí? Urobili ste mi reklamu, nie vždy žiaducu, ale predsa len reklamu. Dokonca filmový režisér Samo Ivaška vtedy nakrútil film o Banskej Štiavnici a aj o mne. Bolo by zaujímavé vidieť ho znova po čase. Ale súdruhovia mi po jednom takomto výstupe dali výpoveď s tým, že priam nasilu musím nastúpiť na Mestský úrad v Banskej Štiavnici. Bol som tam rok, ale podarilo sa mi doslova prevychovať a ukázať väčšine vtedajších vedúcich pracovníkov, v čom je podstata obnovy tohto mesta. Po roku som získal miesto vedúceho historika umenia v Umeleckých remeslách v Bratislave a po ďalšom roku osobitným vládnym uznesením delimitovali naše pracovisko do novovzniknutých Štátnych reštaurátorských ateliérov, kde som opätovne bol vedúci historik umenia a vedúci strediska. Už v Projektovom ústave kultúry, ako aj na ďalších pracoviskách sa mi zišla banícka škola v mojom rodnom meste, ako aj tri roky strojariny. Takto získané vedomosti som mohol „uplatniť“ medzi baníkmi, dostal som sa medzi nich 15. augusta 1969. Mal som namierené inde, ale narodil som sa 21. augusta, a tak som, spolu s kamarátmi nakreslil v tento deň roku 1968 jednu šípku na križovatke uprostred tohto mesta pri soche Andreja Kmeňa, pri ktorej bolo napísané: Budapest 132 km! Prečo? Lebo toto mesto obsadzovali vojská Maďarskej ľudovej republiky... O rok neskôr, keď už bolo takmer všetko jasné, prišli dvaja súdruhovia v kožených kabátoch a dali mi na výber. Vybral som si miesto pomocného robotníka v Rudných baniach v rodnom meste. V mojej poslednej knihe veľmi presne opisujem všetky peripetie nástupu a prvé dva roky v bani. Keď sa tamojší straníci medzi sebou vykántrili, prišiel za mnou vtedajší riaditeľ so slovami: „Počujú, oni mladý, ani pekný a ani múdry nie sú, ale majú školy, tak ich poverujem takou a takou funkciou. Nemôžem ich menovať, lebo nie sú komunista, budú erkár v zaradení téhápé (technicko-hospodársky pracovník). Ráno o päť štyridsať nastupujú...“ S odstupom času musím konštatovať, že to boli veru najkrajšie pracovné časy. Dôverne som spoznal baňu, doslova každým cólom. Jej vôňu, ako aj smrad, jej zákutia, jej farby, ale najmä ľudí, ktorí denne fárali do hlbín a postupne odchádzali do nenávratna, lebo baňa vás rozomelie a vycicia do posledného kúska. Preto baníci odchádzali do dôchodku 55-roční, ale len jeden či dvaja z desiatich prežili rok či dva po prijatí prvej penzie. Dostali na pomník, rodiny ošatné a aj na kar, ale otec rodiny či starý otec chýbal. Život je krátky, ale pohreby baníkov boli v tom čase krásne, hrala im hudba, rečnili im nad hrobom, na ich počesť strieľali delobuchy a spolubaníci si vypili na pamäť toho, čo sa už na štros nikdy nevráti. Na druhý deň ráno s boľavou hlavou a zovretým srdcom sa fáralo ako obyčajne...

Takže si sa stal baníkom a živil sa tvrdou prácou medzi drsnými chlapmi – taká je predstava o práci a živote baníkov. Ako ťa poznačila táto skúsenosť, veď si takmer sedem rokov pracoval medzi baníkmi ako banský technik v Rudných baniach, a ako to poznačilo tvoju tvorbu? Baníctvo aj baňa sama sú neobyčajné výtvory človeka, ktorý sa od najstarších čias dral za kovmi, či už farebnými alebo drahými...

Z bane som odišiel študovať dejiny umenia a estetiku a stal som sa profesionálnym historikom umenia, špecializoval som sa najmä na stredovekú architektúru stredoslovenskej banskej oblasti. Tam mi veľmi pomohla znalosť geologických pomerov, miesta starých lomov a popis hornín, ktoré sa ťažili pri budovaní stredovekej architektúry. Románska architektúra používala tvrdé zelené andezity lámané pod Paradajzom, ale aj v Dolnej ulici na úrovni takzvaného andezitového prahu. Andezit ako sopečný materiál zelenej farby sa do konca 19. storočia nazýval grunstein a až po výskumoch juhoamerických Ánd dostal svoje meno: andezit. Samozrejme, podľa základnej horniny majestátu pásu Ánd. Príchodom gotickej architektúry sa začali využívať mäkké tufy, z ktorých sa tesali klenbové rebrá, ale aj mnohé mladšie portály. Tu na scénu vytvárania architektonických článkov prichádza červenkastý ryolit. Barok používal hrubé tufové zlepence ťažené nad Prenčovom pod Banskou Štiavnicou. Mňa ale zaujímali deje a spojenia vývinu banskej ťažby a jej najstarších známych období. Napríklad v Povesti vremennych let, najstaršej ruskej kronike, sa uvádza obchod so striebrom s Veľkou Moravou. Kyjevská Rus platila striebornými hrivnami černigovského typu. Kde však Veľkomoravania ťažili toto striebro a zlato? Jedine v Banskej Štiavnici a jej blízkom okolí, ktoré sa v najstarších listinách z 13. storočia nazýva terra banensium – zem baníkov, ako aj terra argentum – strieborná zem. Málokto pozná súvislosti v byzantských dejinách 8. a 9. storočia, keď víťazné islamské vojská obsadili Egypt a potom celý Maghrib, teda severnú Afriku, a vojvodca Tárík preplával Heraklove stĺpy a začal dobývať vizigótske Španielsko, aby z neho vytvoril al-Andalúz. Územie Byzancie sa scvrklo na časť Malej Ázie a Balkán, no aj tak ešte museli platiť tribút Avarom, a nie malý. Každý rok Avari dostávali jeden milión zlatých solidov, čo bolo takmer 500 kg zlata. Ale kde ho vziať, keď egyptské a núbijské bane boli v rukách Arabov? Byzantínci siahli na prísne strážené zlato svojich kláštorov, ale to bola dvojsečná zbraň, a tak intenzívne hľadali nový zdroj drahých kovov. Prvý známy kresťanský kostol bol postavený na dnešnom hrade Devín v čase rímskych provincií a roku 828 arcibiskup zo Soľnohradu Adalrám vysvätil prvý kresťanský kostol v Nitre. A odrazu, ako vždy na pozvanie, prichádza byzantská misia, ktorá je zasvätená svätému Klimentovi. Bol tretím pápežom, neskôr ho ako otroka poslali na práce v podzemnom lome, teda do bane! Stal sa prvým známym svätcom – patrónom baníkov a baníckej práce. A jeho údajné ostatky prinášajú protagonisti tejto misie na Veľkú Moravu. Prečo? Aby tu šírili vieru? Vonkoncom nie! Viera a zákon (Zákon sudnyj ljudem) boli základom štátnej organizácie, ale oni, pod tlakom zo Západu a nejednotnosti domácich, nemali čas vytvoriť takúto štátnu organizáciu, ani vychovať jej protagonistov. Známe signálne zariadenie v baniach bola klopačka. V byzantských a dnešných gréckych kláštoroch nie sú zvony, ale klopačky, a tak klopačka, ktorá sprevádza baníkov na ich poslednej ceste, kedysi ich budila do práce, prišla spolu s byzantskou misiou. Jej používanie vlastne vymedzuje územia dávnej slovanskej banskej ťažby.

Ostatky svätého Klimenta otvorili protagonistom byzantskej misie brány Ríma a po zmenách v Byzancii sa Metod stáva reprezentantom rímskej cirkvi a nitriansko-panónskym arcibiskupom. Vtedy prichádza na scénu muž niekoľkých tvárí, ktorého sám pápež v liste oslovuje ,,Svätopluk, kráľ Slovenov“. Kto ho mohol korunovať, ak nie arcibiskup Metod, ktorý do byzantského diadému – daru cisára Michala III. – vsadil symbolické kráľovské nebo vytvorené z jeho arcibiskupského kríža, ktorý dostal v Ríme. Túto korunu a iné cennosti ukradol a do Franskej ríše doniesol biskup Wiching. Vájk, neskorší kráľ Štefan, nikdy nevidel túto korunu, ktorá sa do Uhorska vrátila až na začiatku 12. storočia až po zásahu Rímskej kúrie. Aj to sú dejiny spojené s dejinami ťažby a spracovania drahých kovov. Výskyt baníckej klopačky, ktorá sa používala až do polovice 20. storočia, nepriamo vymedzuje aj územie, v ktorom sa tieto drahé kovy ťažili.

V našom kalendári stále prežíva meno Demeter, grécky Demetrios. Svätý Demetrios bol a je patrónom Solúne, rodného mesta svätých Cyrila a Metoda. Na jeho výročný deň sa z hôľ zháňa dobytok, teda na Mitra, ako to opísali protagonisti lyrizovanej prózy v slovenskej literatúre. Na Vianoce chodia ľudia na polnočnú omšu, nazývanú ešte kde-tu Utiereň. Je to utrennaja, prvá ranná pobožnosť, taktiež zvyk, ktorý prežil od čias Veľkomoravanov... A takýchto príkladov je viac. Byzancia tu mala naozaj veľké plány, ktoré stroskotali, ale nepriamo dokazujú historickú etapu banskej ťažby v stredoslovenskej banskej oblasti. Od drahých kovov som sa dostal k ich ťažbe a vývozu do vtedajšieho sveta v rozmedzí od 14. do konca 18. storočia. Bol to strategický tovar žiadaný v celom vtedajšom známom svete.

Tvoj literárny záber je široký, zaujíma ťa história dávna i nedávna a treba pripomenúť, že s Júliusom Handžárikom si napísal v roku 1992 prvú známu väčšiu esej Roky hľadania. Venujete sa v nej dejinám česko-slovenských vzťahov. Za túto prácu ste dostali hlavnú cenu Literárneho týždenníka a Cenu Sloveny New York (bol som v tom čase šéfredaktorom Literárneho týždenníka). Bol to tvoj oficiálny vstup do literatúry i historiografie. Prečo ste sa rozhodli pre túto tému, najmä v dobe, keď sa schyľovalo k rozdeleniu Česko-Slovenska a ako s odstupom času hodnotíš rozdelenie spoločného štátu?

Pieseň Semaforu zo šesťdesiatych rokov mala refrén ,,Člověk se párkrát ožení a hned je mládí pryč!“ Tak je to niekedy aj so štátmi a súštátmi. Rozdelenie bolo potrebné, v dobrých amerických manželstvách každý hospodári za svoje a spoločné je jasne vydeklarované. Nádeje boli veľké, ale nemali sme dosť skúsených ľudí, aby najmä majetkové vyrovnanie bolo adekvátne. Navyše tu boli aj skryté tlaky, napríklad pri návšteve Henryho Kissingera v Bratislave sa pán Mečiar predstavil výrokom: ,,Dnes je Slovensko na mape Európy.“ Kisinger sa zamyslel a studeno odpovedal: ,,Ale nemusí byť!“ Vtedy pán Mečiar ako politik prebdel prvú noc s otázkami, čo bude ďalej. Elegantný rozvod bol príkladom pre iných, tak ako bol elegantný, ale príliš drahý sobáš východných a západných Nemcov. Juhoslovanské rozvody viedli ku krvavým čistkám, masovým vraždám a masovým hrobom. Ale ktosi zase zasial semeno sváru a doktrínu nemennosti povojnových hraníc porušil vytvorením Kosova, ktoré je len prekladiskom drog a bázou pre inú armádu a nebezpečenstvom nielen pre Balkán, ale aj celú Európu. Dnes vieme, že nielen u nás sú insitní politici, ale aj u susedov, s ktorými máme nadštandardné vzťahy, a tak to malo aj ostať. Česi a česká politická elita nepochopili svoje možnosti v dobe, keď sa lámali ľady v Európe. Mohlo vzniknúť súštátie Čechy-Morava a Slovensko a dokonca aj s dakedajšou Podkarpatskou Rusou. Ale tí iní nikdy nepotrebovali silný stredoeurópsky štát, ktorý hatil a tlmil politické ambície prežívajúcich džentríckych politických exotov a bol by dôstojným nárazníkovým pásmom v strednej Európe. Mohli vzniknúť aj iné formy spolupráce štátov v strednej Európe, ale, žiaľ, nebola na to politická vôľa mocných a neboli na takéto riešenia pripravení ani naši politici.

Literárny vedec a kritik Peter Valček hovorí o „fenoméne Augustín“ a porovnáva ťa s vynikajúcim autorom literatúry faktu Vojtechom Zamarovským. „Zasvätený výklad neznámej histórie má v Augustínovi svojho pokračovateľa,“ tvrdí Valček. Aký bol tvoj vzťah k tomuto autorovi? Mal si a máš svoje literárne vzory? Zaiste to bol aj autor podsitnianskych povestí Jozef Horák...

Mal som a ešte aj mám niekoľko adoptívnych otcov. Prvým bol skutočne Jozef Horák, ktorý ma pokladal doslova za svojho nevlastného syna. Trávili sme spolu mnoho hodín, on rozprával svoje príbehy a ja som počúval. Bol to svet dávneho podsitnianskeho kraja, baníckej poézie, starých povestí a báji, kde každá skala mala svoj zakliaty príbeh. Potom to bol Jozef Vozár, kým bol v banskoštiavnickom archíve riaditeľom. Tam som dostal základy štiavnickej baníckej histórie, ale najmä veľké penzum informácií o literatúre a archívnych materiáloch. Potom to bol Karel Wassermann, Štiavničan a starý štiavnický žid, ktorý sa stal po nežnej revolúcii aj predsedom Pražskej židovskej obce. Ten mi doslova otvoril nielen biblické obzory, ale aj pražské prostredie. Bol magistrom farmácie, ale aj vyštudovaný umenovedec a literárny vedec zaoberajúci sa zákutiami Kafkovho diela. S odstupom času potom to bol Robert Kardoš z Bratislavy a Ariel Klein z Jeruzalema, prostredníctvom ktorého som získal vzťahy v New Yorku, Jeruzaleme, ale aj inde. Vráťme sa ale k Vojtechovi Zamarovskému. Začal oveľa skôr a aj skôr pochopil nevraživosť a nekolegiálnosť slovenského prostredia a využil neopakovateľnú spoločnosť v pražskom prostredí, kde sa usadil, podobne ako Karel Wassermann. Vyrastal som na jeho knihách, na poetike povestí Jozefa Horáka, na múdrosti Karola Wassermanna, na múdrosti a ľudskosti Roberta Kardoša a jeho ľudskom osude. Po čase som sa spriatelil s Arielom Kleinom, žilinským, či skôr terchovským rodákom, ktorý bojoval o svoj život v Slovenskom národnom povstaní priamo na vypálenom Kališti a od roku 1947 sa usadil v biblickom Jeruzaleme. Aj on napísal spolu s Rudolfom Schustrom svoje osudy. To sú a boli moji akýsi nevlastní otcovia, ktorí mi priamo aj nepriamo formovali názorové horizonty a obohacovali vedomosti, ale často ukazovali aj skryté súvislosti vecí. Treba spomenúť aj ministra kultúry a básnika par excellence Miroslava Válka, ktorý sa zaslúžil, že som odišiel z rodného mesta do Bratislavy s jeho slovami: „Už ste dosť starý, aby ste dokázali, čo viete... a aj, aby z vás čosi bolo!“

Kniha Cesty medených a bronzových bohov (1993) je prvým dielom obsiahleho štvordielneho cyklu o ťažbe a spracovaní, ako aj o obchode s drahými a farebnými kovmi – zlatom, striebrom, ale aj s meďou. Nasledovali Kovové križovatky pani histórie (1994), čo je vlastne dvojkniha a jej druhá časť má názov Krajina medi a striebra. Po nich nasledovala ešte v tom istom roku kniha Cesty za obzor, kde si sa dostal do oblasti subsaharského pásu a okrem obchodu so vzácnymi kovmi po saharských trasách si opísal aj dejiny islamu v tejto oblasti, kde obchod a náboženstvo išli ruka v ruke naprieč Saharou. Na ne nadväzovala kniha Tajomstvo ríše Benin (1996), ktorú vytlačili s chybami, a tak si sa ju rozhodol zošrotovať. Nebolo škoda tejto práce? Prečo si ju znovu nevydal?

Nemal som s kým, lebo dovtedajší tlačiar a vydavateľ sa neosvedčil a už som mal rozpracované iné knižné projekty. Práve s odstupom rokov završujem omnoho rozsiahlejší knižný projekt, v rámci ktorého som sa opätovne vrátil do západoafrického Beninu. Bol som prvý, kto publikoval cesty slovenskej medi až do západnej Afriky, ale aj históriu jej objavovania, históriu príchodu islamu a jeho prechodu Saharou do subsaharského pásma. Opísal som dejiny jednotlivých štátnych útvarov a diaľkové transsaharské cesty, po ktorých sa privážalo do Európy západoafrické zlato, soľ a rudy, ako aj iné tovary. Panovník Kankán Músa, vládnuci v stredovekom africkom štáte Ghana, sa v prvých rokoch 14. storočia vybral na púť do Mekky a skončilo to infláciou ceny zlata v súdobej Káhire, kde chlieb bol počas jeho návštevy drahší ako zlato. Bola to prvá známa inflácia v arabskom svete. Tieto knihy boli len časťami väčšieho projektu o dejinách ťažby, spracovania a obchodu s meďou a drahými kovmi od starého Egypta, Cypru, stredomorskej oblasti až po vnútornú Európu a jej bane v Sedmohradsku, Uhorsku, Harzi a v alpskej oblasti. V tomto obchode územie dnešného Slovenska hralo významnú úlohu. Od začiatku 14. storočia sme platili uhorskými dukátovými razbami, neskôr striebornými toliarovými razbami, ktoré obiehali napríklad v Etiópii do roku 1965 a v niektorých severoafrických štátoch platia nimi dodnes, a dorazbu tereziánskych toliarov dodnes robí mincovňa vo Viedni. Významnou komoditou bola meď, ktorá sa používala ako platidlo, ale aj na technické a zbrojárske účely. Karol Marx vo svojom Kapitáli píše o stredovekom uhorskom štáte ako najbohatšej krajine vtedajšej Európy a uhorské bane boli najmä na území dnešného Slovenska.

Pýtal si sa, kde som zbieral podklady na napísanie tohto cyklu a čo ma k nemu inšpirovalo. No predsa moje banské skúsenosti a vedomosti z archívu, ale aj kopy kníh a návštev v rôznych európskych múzeách. Som systematický človek, známy svojím obrovským výpiskovým a informačným archívom, ktorý ráta okolo 22 000 informácií od pravekej histórie, cez históriu nílskeho údolia, etiópskej vysočiny, subsaharského pásma, západnej Afriky, ale aj jej severu. Judaizmus, kresťanstvo a islam majú spoločné korene, ale aj spoločných nepriateľov, o vzájomnej nevraživosti ani nehovorím. Všetko so všetkým súvisí, ale antickí vzdelanci vedeli, že Poézia je pravdivejšia ako História. A História je druhom poetického rozprávania o reálnych javoch a skutkoch jedincov a celej spoločnosti. Preto je aj literatúra faktu zaujímavejším čítaním ako historické rozpravy, ktorým čitateľ ešte zväčša nerozumie, nakoľko ich autor nedokázal dostatočne osvetliť a vyargumentovať. Dobré odborné dielo má byť podľa mňa serióznou formou literatúry faktu v pravom slova zmysle. Pýtal si sa na majstra Zamarovského. Keby nebol odišiel do Prahy, nikdy by na Slovensku nebol dokázal urobiť to, čo urobil. Všetko a všetci, ešte aj literatúra faktu má svojich nepriateľov. Nuž malí Slováčikovia, v ktorých je plno atavizmov na dávne poddanstvo, keď nie sú sami bití, bijú svojich vôkol, závidia si a robia si vzájomne zle. To je literatúra faktu nášho života, ale aj našej súčasnosti.

Názov knihy esejí Hľadanie súvislostí z roku 1995 vskutku vystihuje podstatu textu: je to hľadanie súvislostí zdanlivo nesúvisiacich historických javov, faktov, argumentov, ba aj domnienok zo života starých Slovanov. Hľadáš a aj nachádzaš súvzťažnosti, styky a vzťahy, teda vzťahy obchodné, kultúrne i politické medzi Slovanmi, Židmi (Hebrejmi), ba aj antickým svetom, čo presahuje mieru nášho doterajšieho poznania. Ako sa ti darilo získavať podklady – historické dokumenty – na spracovanie takto koncipovanej a aj odvážnej knihy? Sú tam domnienky, vízie alebo históriou a výskumom doložené udalosti?

Ja nepíšem poéziu, aj keď história je svojím spôsobom poetické rozprávanie a historické fakty majú takú dôležitosť, akú im my sami dnes pripisujeme. Prešiel som množstvo zahraničných archívov, bol som dokonca začas riaditeľom oddelenia výskumu zahraničných databáz a archívov. Spomenul som poniektoré mená a z poznaného som krok za krokom, kapitolu za kapitolou napísal, dá sa povedať, veľmi úspešnú knihu, ktorá sa vypredala za jeden mesiac od jej vydania. Myslím si, že som slovenskej čitateľskej verejnosti priniesol doslova rad faktov, ktorými som podporil naozajstné hľadanie súvislosti medzi Slovanmi, Slovienmi, dávnymi Hebrejmi a až po Slovákov prakticky do 90. rokov 20. storočia.

Súvislosti a vzťahy hľadáš aj medzi dávnymi susedmi, teda Slovákmi a Maďarmi, napísané v dvoch dieloch pod názvom (1996 a 1997). Je to téma „večne živá“, prinajmenšom od tých čias, odkedy starí Maďari pred viac ako tisícsto rokmi prišli k toku stredného Dunaja a tam sa usadili medzi slovanskými kmeňmi. Veľmi pozorne a citlivo sleduješ vývoj medzi Slovákmi a Maďarmi od prvopočiatkov takmer až do súčasnosti a treba zreteľne povedať, že – nielen tvoje východiská – ale aj zrozumiteľné historické fakty hovoria nielen o maďarskom útlaku, ale aj o obdobiach pokojného a plodného spolunažívania v spoločnom Uhorsku. Na záver vcelku pokojným tónom konštatuješ: „Ponechávam na voľné úvahy čitateľa všetko, čo som chcel dať do jeho láskavej pozornosti ... stačí, aby sme boli ozajstnými ľuďmi a skutočnými partnermi v našom tak rozvlnenom svete...“ Predsa len, povedz: Aké si mal pohnútky, keď si zbieral materiál na túto knihu a keď si ju písal? Čo všetko si chcel dať do „láskavej pozornosti“ čitateľa?

Sám vieš, že do Literárneho týždenníka som napísal rad článkov s touto tematikou, ktoré vyvolali viac vášní na maďarskej ako slovenskej strane a veci gradovali predsa aj podpísaním maďarsko-slovenskej dohody v Paríži roku 1995. Nazval by som to mečiarovský Trianon, ale dodnes si kladiem otázku, či to v tom čase bolo najvhodnejšie riešenie? Tak som sa pokúsil o napísanie tejto knihy, ktorej text sa rozrástol na dva diely. Už raná história potvrdzuje význam Nitry, dávnej Nitrawy, kde už roku 828 soľnohradský arcibiskup Adalrám vysvätil prvý kresťanský chrám. Po porážke veľkomoravských vojsk usadili sa potomkovia vojvodu Arpáda na Trnavskej tabuli medzi Karpatmi a tokom Dunaja. V bitke pod Bratislavou sa už Slovania bojovej vravy nezúčastnili. A okolití Slovania? Na neuverenie sa zblížili so staromaďarskými bojovými družinami a spolu chodili lúpiť na rakúske územia, do Benátska a Bavorska, až kým sa Frankovia nerozhodli, že urobia koniec týmto ich nájazdom. V bitke pri rieke Lech porazili na hlavu maďarské bojové družiny, s ktorými spolu bojovali aj príslušníci slovanských kmeňov Bursakovcov a Bogeľovcov. V Nitrawe, čo aj inak dokazuje politický význam tohto mesta, sa usadili príslušníci arpádovskej rodiny. Arpádov syn Vajk pod egidou moravských vojvodcov Honta, vládcu Hontu a Poznana, od Posonia (Bratislavy), teda vedúcej osobnosti bratislavskej oblasti – župy, ktorí v Báni opásali mečom Vajka, Arpádovho syna, ktorého pokrstil posledný Slavníkovec – svätý Vojtech. Opásanie mečom v tom čase sa rovnalo uznaniu za panovníka – vládcu. Koruna kráľa Svätopluka bola v rukách Frankov, a tak tento akt sa rovnal korunovácii a z politického hľadiska to bol pokus o pokračovanie či obnovu Veľkomoravského štátu. Ich vojská spoločne porazili vojsko staromaďarských bojových družín vedených županom Kopányim pod dnešnou Panónskou horou, kde stojí významný a dávny kláštor. Župan Kopányi chcel poraziť vojsko Slovienov, zajať a aj zabiť Vajka, ako bolo v tom čase zvykom, a s jeho matkou Gizelou splodiť nového vojvodcu a pokračovateľa ním založeného rodu. Jeho zámery sa neuskutočnili, ale takto vznikol Uhorský štát. Ako vidíte, jeho spoluzakladateľmi boli aj slovanskí šľachtici, spolu vytvorili a rozširovali jeho územie až po chorvátsky Zadar na juhu. Tu musíme konštatovať aj to, čo sa prakticky nikde nedočítate, že dávna Veľká Morava a jej nástupca Uhorský štát až do 80. rokov 13. storočia boli otrokárskymi štátmi, ktorých súčasťou platobnej bilancie bol aj predaj otrokov, vývoz a predaj koní, ale aj drahých kovov! Inak by v Nitrawe nesídlili franskí, ale aj židovskí obchodníci, ktorí sídlili v osade Ureg (Jarok). Na tento „špinavý“ obchod poukazovala aj rímska pápežská kúria viacerými listami vtedajším cirkevným predstaviteľom, ktoré sa dodnes zachovali v maďarských archívoch. Poznám doslova stovky nepublikovaných archívnych dokumentov, ktoré boli odvlečené počas tureckej okupácie Uhorska a ktoré sú uložené v osobitnom archíve v jednej krajine, ale prístup k nim je determinovaný nielen vysokým finančným vstupným vkladom, ale aj určitým embargom. Budúce generácie budú možno prekvapené obsahom týchto neznámych dokumentov. Takisto ešte staršie literárne a historické pamiatky týkajúce sa veľkomoravského prostredia sú v Sýrii.

A „láskavá pozornosť?“ Nuž, sme potomkami niekoľkých generácií vychovaných v antagonistickom duchu, ale tento stav sa začal až v 19. storočí a vrcholil až po rozpade rakúsko-uhorskej monarchie. Maďari, najmä ich vládnuca elita, sa začali národne uvedomovať v dobe osvietenstva, v dobe vlády Márie Terézie. Už vtedy začali budovať svoje prvé múzeá a archívy, začala sa éra spisby písanej po maďarsky a v maďarskom duchu . Najstaršia známa a zachovaná maďarská literárna pamiatka Halotti beszéd – Pohrebná reč pochádza z územia Horného Uhorska a je zo začiatku 13. storočia. Intelektuáli, duchovní, ako aj šľachta rozprávali rodnou rečou a po latinsky. Ešte v prvej polovici 17. storočia aj sám palatín Uhorského kráľovstva Juraj Thurzo, druhý muž v krajine po panovníkovi, rozprával a písal svojej manželke listy v dobovej slovenčine. Sú zachované v Štátnom archíve v Bytči pri Žiline. Až vtedy sa zo starých Uhrov (Ugarov) stávali ozajstní Maďari. Málokto si uvedomuje, že celé, priamo Maďarmi obývané územie, bolo takmer 150 rokov obsadené Turkami a Fiľakovský sandžak siahal až po potok Neresnica pod Zvolenským hradom. Satmársky mier a Renovatio Ugarorum – Obnova Uhorska a uhorského štátu, reakcia na útlak Turkov, roky neslobody položili základ národného uvedomenia Maďarov, ktorí túžili mať svoj vlastný štát a opätovne vlastnú vládnucu dynastiu... Oni stále túžia po svojej dávnej veľkosti, ale akosi pozabudli, že ich veľkosť tvorili mnohé ďalšie národy, ktoré na základe svojej historickej skúsenosti taktiež túžili vytvoriť a mať svoje vlastné štátne útvary. Dnes už vieme, odkiaľ a na základe akých pohnútok odišli z oblastí ležiacich na severovýchod od mesta Severný mier – Pej ting, dnešný Peking, skupiny Ugarov, ktorí sídlili vlastne už na mandžuskom stepnom území. Ich potomkovia dodnes žijú v tejto oblasti a ich legendy hovoria o kmeňových skupinách, ktoré sa vybrali kedysi dávno na Západ... S odstupom času, už po ústupe Turkov z uhorského územia to už neboli ázijskí dobyvatelia s mongoloidnými črtami, ale uropitný národ, ktorý za niekoľko storočí zmenil svoj výzor a z jeho pôvodnej východoázijskej etnicity mongolsko-ázijského výzoru zostalo len veľmi málo. Koľko genetických mutácií a v akom krátkom rozsahu muselo prebehnúť, aby sa za tisícročie takáto rozsiahla zmena udiala? Starých Bulharov etnicky pohltili miestni Slovania a starí Maďari pohltili miestnych Slovanov. V 19. storočí, teda v jeho druhej polovici, Pešť-Budín bolo najväčším slovenským mestom, o čom máme dosť kruté a smutné štatistiky. Netreba rekriminovať to, čo bolo, ale ako by to mohlo byť. Zákonite prichádzajú nové a nové generácie a tie v nových spoločných európskych podmienkach budú musieť reagovať na nové a nové podnety a nové výzvy.

Téma maďarsko-slovenských vzťahov si zaslúži ďalšiu otázku či otázky, najmä ak ťa možno plným právom považovať za znalca maďarsko-slovenských vzťahov, ako aj vzájomnej histórie obidvoch národov. Tým skôr, že tieto vzťahy sú determinované dlhým susedstvom, istým druhom fatalizmu, najmä však napätím, nepochopením a nevraživosťou. Čo je za tým? Maďarská rozpínavosť, agresivita, strach maďarského národa zovretého medzi slovanským a germánskym živlom? Alebo slovenská frustrácia, vrodená nedôverčivosť alebo komplexy nedozretého národa?

Rád by som odpovedal otázkou: Prečo pokladáš samého seba ako spisovateľa a predstaviteľa slovenskej inteligencie zároveň za príslušníka akéhosi nedozretého národa? Aborigénov žijúcich v Ahmarskej zemi v severnej Austrálii, ale aj inde, dlho pokladali za primitívne ľudské bytosti, ktorým odoberali deti na „prevýchovu“ a tvrdili im, že Ježiš bol biely a oni ako čierni sú od prírody zlí a menejcenní, poznačení už svojou farbou pokožky, a preto sa tak s nimi musí aj zaobchádzať! Ani ich život nemal takmer žiadnu cenu. Pritom aborigénska domorodá kultúra im dovolila prežiť v nehostinných podmienkach tisíce generácií a ich skalné maľby a dávne mýty potvrdzujú ich etnogenézu a ľudskú vitalitu, ako aj vysokú kultúru. Kde sú tí, ktorých vlastná krajina sem vyviezla ako vyvrheľov spoločnosti, aby ich nové kruté a zmenené podmienky zmenili na ľudí. A oni sa stali otrokármi segregujúci a vykorisťujúci iných. Tak to bolo v Austrálii ešte do druhej svetovej vojny! Neviem, či je ešte aj dnes na budove Bibiany pamätná tabuľa deťom zo Slovenska, ktoré doslova odvliekli maďarské úrady na prevýchovu a práce. Aj taký bol údel Slovákov v Uhorsku, takmer rovnaký ako aj domorodých Austrálčanov! Všetko, čo si prácne po šestáčiku zhlobili a založili a bolo slovenské, ako slovenské evanjelické gymnáziá, bolo zavreté a likvidované. Trnavskú univerzitu založil arcibiskup Peter Pázmáň, výhonok slávnej veľkomoravskej rodiny Poznanovcov, spomenul som jeho najslávnejšieho predka a spoluzakladateľa Uhorského štátu. Trnavská univerzita bola potom premiestnená a dnes je z nej Budapeštianska univerzita. Nahonobením hornouhorského majetku, kultúrnych statkov nevynímajúc, mohlo zakvitnúť hlavné mesto Budapešť. Uhorských kráľov a ich vždy prázdne pokladnice plnili hornouhorské banské mestá a zlaté, strieborné a medené hlbiny. Už na konci stredoveku, keď nemecký živel dominoval, mali Slováci v banských mestách svoje „slovenské kostoly“ a ich tradícia prežívala až do konca 19. storočia, keď Apponyiho zákony ukázali, aký stupeň demokracie vládne v Uhorsku. Veď na vtedajšiu obranu Slovákov sa ozvali hlasy z Británie, ako aj zo severu Európy, a to nie hocijaké. To vošlo do génov týchto ľudí, časť z nich podľahla frustrácii, ale iste nemajú komplexy. Dnešné trendy majú iné imperatívy a výkriky hlúpych politikov na obidvoch stranách síce na chvíľu vytvoria zlú atmosféru, ale žiadna búrka dlho netrvá. Ak sú Slováci nedozretý národ, tak akým národom sú Maďari? Ale je to vhodné porovnanie? A máme vôbec právo porovnávať nielen Maďarov a Slovákov, ale akýkoľvek iný národ? Ak by sme naozaj pripustili akúsi nezrelosť ako sumárny fakt, tak potom skutočne vďaka dlhodobému útlaku a nielen z maďarskej strany. Porovnajte počty ľudských strát z 1. svetovej vojny, keď Slovákov zámerne dávali ako kanón futro, až po nich nastupovali maďarské jednotky. Sú na to dôkazy, to nie sú akési výmysly a demagógia, a preto bola aj taká reakcia, že Slováci utekali k nepriateľovi a vstupovali do vojenských oddielov talianskych a ruských légií a začali bojovať proti rakúsko-uhorskej armáde a jej spojencom. A žalár národov predsa len padol... To sa aj v trochu inej miere zopakovalo neskôr. Vždy ten, čo sa zdá mocnejší a silnejší, po čase vlastnými chybami sa stane taký slabý, že nedokáže udržať vnútorné napätie a dochádza k politickým a hospodárskym zmenám. Opakujem, že imperatívy doby prinášajú iné otázky, ale aj iné odpovede tak na maďarskej, ako aj na slovenskej strane. Dnes je úloha skutočnej a plnohodnotnej integrácie v zjednotenej Európe a vytvorenie nášho skutočného národného postavenia so všetkými osobitosťami ako krajiny, tak aj nášho národného naturelu. Všade sú takí aj onakí ľudia, múdri, menej múdri, chytrácki a vypočítaví konjunkturalisti, a teda aj u nás. Chýba nám vo všeobecnosti politická kultúra a potom sa čudujeme, že politické, hospodárske, ako aj spoločenské následky poniektorých doslova hlupákov nadchnú nemúdrych a maloverných a výroky politikov roznecujú politické ako aj spoločenské vášne. Ale to všetko odnesie čas. To nie je nezrelosť národa, ale akási váhavosť razantne obhájiť si svoje názory, svoje postavenie, ale, žiaľ, často aj svoj majetok. Dnešní mladí sú už úplne iní...

Inú problematiku tvojho cyklu vzťahov predstavujú slovensko-židovské vzťahy, hoci hneď predostieram, že tento význam – teda vzťahy slovensko-židovské – nie je správny a ani presný. Veď Slovák môže byť rovnako židom ako žid Slovákom. Skôr teda ide o vzťahy dvoch náboženských vyznaní na území Slovenska. Tvoja kniha Krátke dejiny Židov na Slovensku z roku 1993 je teda dejinami tejto skupiny obyvateľstva z územia dnešného Slovenska, aj keď je zasadená do širšieho historického kontextu. Táto problematika je ti blízka aj z iného dôvodu: Stál si pri zrode Múzea židovskej kultúry na Slovensku pri Slovenskom národnom múzeu, ale aj navrátenia Bárkányiho zbierky judaík zo Židovského múzea v Prahe, ktorá sa navrátila späť do Prešova. Táto problematika je stále citlivá, rezonujú rezíduá minulosti, je aj veľa nedopovedaného – vyskytujú sa prejavy antisemitizmu, nevraživosti až nenávisti voči Židom. Ako to vnímaš a aké boli tvoje zámery, keď si písal Krátke dejiny Židov na Slovensku?

Staré židovské príslovie hovorí: ,,Medzi Židmi sa zle žije, ale krásne umiera!“ Aj táto časť nášho obyvateľstva prežila svoje malé, ako i veľké exody, životné peripetie, ktoré osobitne pravdivo opísal židovský spisovateľ Isaac Singer. V jeho knihe máte povedané všetko. Dnes je z tohto sveta len torzo, ktoré sa muselo v zlom aj v dobrom prispôsobovať svojmu okoliu v záujme svojho prežitia. Nikoho nemožno kategorizovať ani Slovákov, ani Židov. Nemožno všetkých Slovákov hodnotiť ako nepriateľov Židov, fašistov a ľudí, ktorých otcovia pomáhali, ale aj sami sa zúčastňovali na ich zatváraní a transportovaní do koncentračných táborov, ako aj na vraždení na našom území. Treba však povedať aj to, že výber, kto z komunity odíde do zberného tábora a potom do vagónov, riešili predsedovia židovských náboženských obcí. Aj tu platila zásada, že košeľa je bližšia ako kabát. Exponenti Hlinkovej gardy sa obohacovali okrádaním týchto ľudí, ponižovali a páchali na nich hrubé násilie. Ale boli medzi nimi aj čestní ľudia, poznám mnoho príkladov ešte žijúcich ľudí. Všade sú hyeny, ale aj prostí baránkovia. V koncentrákoch boli kápovia aj sami Židia či Židovky, a to v plnom význame tohto slova, ale boli tam aj ozajstní ľudia, myslením a správaním, a to ešte aj na prahu smrti. Aj doba holokaustu bola určitým čiernym obdobím Európy, ale aj iných častí sveta. Tak ako severské krajiny, Británia, aj iné štáty pomáhali židovským deťom a iným utečencom. Vtedy napríklad USA pred nimi uzavreli newyorský prístav... Antisemitizmus v Amerike, teda v USA je dokonale opísaný v románovej epopeji amerického spisovateľa Theodora Dreisera. Národ Biblie, ktorý si vyvolil Hospodin, si nesie svoju slávu, ale aj nevraživosť od doby exodu z dávneho Egypta, z obdobia vlády Novej ríše spred troch tisícročí. Je kuriózne, ale máme aj spoločné črty s príslušníkmi tohto národa, stačí sa len nad tým úprimne zamyslieť... Budem citovať z článku Jany Shemesh, ktorý v preklade vyšiel u nás v októbri 2010 pod názvom Židia, ktorí nenávidia sami seba. A sú naozaj aj takí? Položme si otázku a citujme úryvky z tohto článku: ,,Medzi prvými, ktorí s týmto konceptom prišli, bol Theodor Herzl. Ten vo svojom diele Židovský štát spomenul ,antisemitov židovského pôvodu´, ktorí odmietajú koncepciu židovského štátu v Palestíne. V 30. rokoch minulého storočia zase nemecký filozof Theodor Lessing napísal klinu Židovská sebanenávisť, a tak dal aj tomuto fenoménu meno.

Jeho kolega Kurt Lewin, ktorý emigroval do USA, preniesol jeho teóriu do amerického prostredia. Tam sa ujala a dostala svoje meno self-hating Jew a diskutuje sa o nej prakticky dodnes.“ Na konci je ojedinelé vzácne konštatovanie: „Židia sú po stáročia konfrontovaní s nenávisťou. Je možné, že niektorí z nich sa s ňou stotožnili. Už to je hrozné. Načo z toho robiť kauzu a nahrávať tým, ktorí skutočne nenávidia?“ Dva roky po nežnej revolúcii som pôsobil v SNM v Bratislave, kde som doslova vymyslel, že je potrebné vytvoriť v rámci veľkého národného múzea aj múzeá – židovskej, nemeckej, rusínskej a maďarskej kultúry a dejín týchto národností žijúcich na našom území. Najcitlivejšie bolo práve vytvorenie Múzea židovskej kultúry. V tom čase bol predsedom Ústredného zväzu židovských náboženských obcí na Slovensku pán Reich a jeho zástupcom bol pán Robert Kardoš. Ujali sa myšlienky a získali sme podporu. Ale keď poniektorí zistili, že by sa na tom dalo zarobiť a oni nie sú pri tom, začali sa prvé ťažkosti. Zároveň nie všetkým sa tento zámer pozdával. Život je už taký. Niekedy o tom napíšem, na rozdiel od mnohých, v dobre uloženom trezore, mám odložené všetky dokumenty a fotografie. Dnes sú tam iní ľudia s inými názormi. Ja som sa snažil ukázať vo svojej dobe, že v rámci Slovenského národného múzea sa dá vytvoriť podľa vzoru iných krajín aj Múzeum židovskej kultúry, ktoré v celom komplexe verejnosti predstaví a doslova odtajní bežný a sviatočný život židovskej komunity, jej sviatky a jej náboženské rituály, ako aj množstvo modlitieb, ktoré sa má a musí odmodliť pravoverný Žid. Bola to snaha o to, aby údajný antisemitský národ prezentoval dejiny a kultúru „svojich Židov“ a prezentoval nové pohľady, ako do vnútra našej spoločnosti, tak aj navonok. A to sa podarilo. Ostatné nie je zaujímavé. Zámer sa podaril a obmedzení závistlivci a nepriatelia tohto projektu z obidvoch strán – tak ja ako aj oni – vymrú. Ale aj s ich nenávisťou, zlobou a obmedzenosťou. Aj keď si myslím, že ľudská hlúposť, keby bola merateľná, mala by trajektórie rovné takmer nekonečnu. Kto dnes vie, aké mal Michelangelo Buonarroti oči, čierne, modré alebo zelené, ale dodnes si všímaví ľudia uvedomujú, že jeho slávna socha Dávida spred mestskej radnice vo Florencii predstavujúca mladého žida Dávida, ktorý pomocou praku zvíťazil nad Goliášom, je vlastne neobrezaná...

Položím ti otázku, ktorou sa vrátime späť do tvojej rodnej Banskej Štiavnice. Napísal si knihu Posledný súd štiavnického baníka (1996). Sú to vlastne tri poviedky, teda úplne iný žáner: beletria, ale beletria, ktorá sa opiera o historické reálie.

To je spoveď a akási výpoveď zároveň, ale pre mňa bolo dôležité aj hľadanie literárnej formy. Veď žijem v epoche kvalifikovanej ako obdobie postmoderny. Aj ja som hľadal na rozhraní výtvarného bádania, ktoré na Slovensku začal ako prvý maliar Záboj Bohuslav Kuľhavý svojím manifestom už roku 1969. Svoje výskumy preniesol do USA, kde jeho názory uznalo napríklad aj Metropolitné múzeum umenia v New Yorku a pokračuje ďalej dodnes. Tak vznikli aj knihy Dvanásť nocí s kráľovnou Hatšepsovet a Pod závojom bohyne Maat, ako aj Slovník z Wasetu. V tomto skúmaní možností vlastnej literárnej formy som dospel až k pokusu o vytvorenie koindustriálnej formy románu.

Obsiahla próza Démon mesta (2010) má korene taktiež v tvojej rodnej Banskej Štiavnici. Je to tvoj prvý veľký román, v ktorom sú zachytené osudy ľudí tohto mesta a jeho okolia od konca 19: storočia až po súčasnosť. Aké miesto má v tvojej tvorbe – ktorá je prevažne historická, žánrovo je to literatúra faktu– beletria, voľné rozprávanie, hra so slovami? Aký je rozdiel medzi prísnou literatúrou faktu a „nezáväznou“ beletriou? A koľko je v tvojom románe fikcie a koľko faktografie?

Prísne matematicky 85 % faktografie a 15 % fikcie. Opakujem, že dôležitá je forma, akou je kniha napísaná. Ako boli v minulosti spisovatelia zaraďovaní do istého prúdu či literárneho smeru, ja som sa vybral cestou hľadajúc vlastné vyjadrenie lineárnej historickej postupnosti 20. storočia na Slovensku a v Banskej Štiavnici. Do nej sa postupne pridávali malé či väčšie etudy z rôznych iných období a tie spolu s opismi krajiny, konkrétnych častí tohto kraja a nepreberným množstvom ľudí a ich osudov, ktorí svojimi činmi, ale aj samou existenciou vytvárali miestnu históriu. Tá sa splietala s históriou krajiny a kontinentu. Majster Sebastián, známy ako monogramista M. S., ktorého dnes kunsthistória spája s Martinom Schwarzom v Sliezsku, v Malopoľsku známym ako Martin Czarny. Rodina Inka Atahualpi II. utekala cez Horné Uhorsko aj cez Štiavnicu do južného Poľska, alebo Mark Twain cestoval z Viedne do Budapešti cez Bratislavu, Sereď a Nové Zámky... Ako aj mnoho iných neznámych malých i veľkých príbehov zaniknutej starej Banskej Štiavnice, jej židovských obyvateľov, ktorí akoby sa stratili a takmer bez stopy zmizli z jej histórie. Vytvára sa tak časopriestorový kužeľ s mnohými, akoby vibrujúcimi konármi, niekedy holými, inokedy so samými výhonkami, ktoré sa prehýbajú, ba i lámu v nápore víchra. Románový text sťaby kométa prilieta z hlbín čierneho neznámeho vesmíru, ohrieva sa v lúčoch pozornosti čitateľa a začína z neho vyletovať jasný plyn a prach, ktorý vytvára chvost kométy. Jakub Pribicer, fyzikus mesta Neuzol, teda Nového Zvolena, dnešnej Banskej Bystrice, na žiadosť mešťanov napísal v 16. storočí Tractatus de cometa, v ktorom opisoval, čo všetko prináša takáto kométa. Bola to Halleyho kométa, ktorá v tom čase ešte nemala meno a nik nevedel, že sa po eliptickej dráhe každých 78 rokov vracia, aby sa pozrela na tvár našej Zeme a ľudí na nej žijúcich. Spočiatku vystrašila, potom už len prekvapila a dnes už máme ako ľudstvo, vďaka japonským a americkým vedcom, za sebou aj úspešné pristátie kozmickej sondy na takomto objekte, aj vzorky z jej materiálu. Ale každý chápeme výsledky práce iných po svojom. Moje hľadanie je akoby len moje. Mnohí iní čitatelia si prisvoja z textu len to, čo ich v tom čase, keď budú môj text čítať, naozaj zaujme. A teraz dovoľ, aby som trochu humorne pripomenul, že v každom režime od prvopočiatku bola v Betleheme vždy hore hviezda a dole bol somár s ostatnou personálnou štafážou...

Od roku 1992 až do roku 2001 si bol európskym tajomníkom tretieho predsedu Svetového kongresu Slovákov v USA pána Leopolda J. Danihelsa. Obidvaja sme ho veľmi dobre poznali, bol dokonca priamym a blízkym príbuzným mojej manželky Evy a pochádzal z Uhorskej, dnes Záhorskej Vsi. Bol filantrop, mecenáš, zámožný podnikateľ, vplyvný človek z tímu prezidenta Ronalda Reagana. Aj v tomto prípade si napísal ďalšie hľadania — Hľadanie rodného hniezda (1995), kde spolu s Leopoldom Danihelsom spomínate na jeho detstvo, život na Slovensku, no najmä v USA, ako aj na jeho činnosť v Svetovom kongrese Slovákov. Ako hodnotíš prínos Lea Danihelsa pre Slovensko a Slovákov po Novembri roku 1989?

Zoznámili sme sa v Národnom múzeu a po čase ma navštívil aj s manželkou v byte v Petržalke a dostal som priamu ponuku. Bolo to zložité obdobie, v ktorom sa lámali ľady nielen v našej spoločnosti, ale aj v Európe. Danihels mal presné informácie a vedel o mnohom, čo a ako sa bude diať. Snažil sa vystríhať niektorých politikov, aby nereagovali tak, ako reagujú na podnety zo zahraničia. Vedel o mnohých zákulisných rokovaniach a doslova aj ponukách. Páčila sa mu Mečiarova razantná politika, ale tento politik si nedal poradiť a mnohokrát sa bál urobiť potrebné kroky, niekedy aj odcestovať na návštevu do USA. Po zlikvidovaní zbrojného priemyslu napríklad hľadal možnosti jeho čiastočnej revitalizácie síce pod egidou opráv a zmien, dokonca aj finančným patronátom Američanov. Naši ľudia boli často nepoučiteľní a nedokázali ani prijať návrh, nieto ho vyhodnotiť a spracovať, a tak často šrotovali úplne nové stroje a zariadenia, aby mali na luxusné autá, ale svojim robotníkom za prácu nezaplatili. Bola to éra bezbrehého keťasenia a krádeží. Tak ako v socializme, aj v tej dobe platilo heslo: Pán Danihels, dajte nám peniaze a my ich minieme. O politikoch a ich „dotáciách“ nebudem hovoriť. Na základe jeho finančných darov vzniklo niekoľko projektov, ktoré si prisvojili ako svoju zásluhu a piár, úplne iní ľudia. Len na zbierku Národného pokladu dal jeden milión korún. A čo s nimi urobilo vedenie Matice slovenskej? Zaplatil aj vydanie niekoľkých kníh a jednu sme napísali, tak po americky, spolu. Zomrel na večne sa otriasajúcej kalifornskej pôde v Meste anjelov – Los Angeles v Kalifornii a jeho osud sa tak zavŕšil. Bol jedným z dvoch prvých Slovákov, ktorí vôbec do tohto mesta na brehu Tichého oceánu po druhej svetovej vojne prišli. Dnes, ako sa zdá, už len my dvaja a ešte ktosi z jeho rodiny si vôbec na neho spomenie. Život je už raz taký.

Ďalšie tvoje hľadanie sa týka Hľadania ciest I. (1998) a Tibetu. Hľadanie ciest II. (2000). Etapa tohto hľadania zavedie čitateľa na Blízky a Stredný východ, do Ázie a napokon do Tibetu, odkrýva nielen vzťahy s Európou a Áziou, ale venuje sa aj sťahovaniu národov, hovorí o vzniku kresťanstva, o neznámych osudoch Ježiša Krista. Čítanie týchto dvoch kníh pripomína skôr historickú detektívku. Pri hľadaní týchto ciest vychádzaš z predpokladov, alebo z historických faktov? A akú úlohu zohral Tibet pri formovaní civilizácie, duchovna, ale aj viery?

Vždy, keď čokoľvek napíšem, je podložené citáciou – odkiaľ, alebo kto to povedal či napísal. Ja spájam fakty do historických konštrukcií a na základe nich vytváram historickú scénu, ktorou osvetľujem čitateľovi, ako sa vyvíjala história opisovanej časti sveta a čo to prinieslo pre Európu, jej stred, ktorý obývame, ako sa menili a prispôsobovali názory, ale aj myslenie našich predkov. Prepojenie s ázijskými lesostepami utvárali už lovci mamutov a sobov, ktorí vytvorili súdobú neskoropaleolitickú civilizáciu Eurázie. V jej lone sa zrodil dodnes prežívajúci šamanizmus ako najstaršia forma náboženstva. Z neho sa v Mongolsku, Ujgursku a severných oblastiach Číny, ako aj Tibetu vyvinuli formy bön a bön-po, ktoré sa cez severnú Indiu, Nepál zoznámili so severným nahajánskym budhizmom, ktorý ich v jednotlivých sektách ovládol, či abstrahoval a ustálil sa nielen v Tibete, ale aj v severných a čiastočne aj južných častiach Himalájí. V rámci duchovných cvičení tibetskí budhistickí mnísi vo svojich sektách sa dostali do nám nepredstaviteľných polôh využitia ľudského duševna, teda možností nášho mozgu, ako aj cvičeného tela. Spoznali v svojich kláštoroch ležiacich vysoko a ďaleko od civilizácie počas svojich meditácií silu ľudského ducha a mysle. Vo svojej podstate sme biologické stroje s rôznymi možnosťami naprogramovania. Ide len o to, či sa dokážeme programovať sami, alebo nás môžu programovať iní. Dnes popredné univerzity v USA overujú výsledky týchto duchovných aktivít, ako aj ich využitia v kozmickom výskume. Matrix à la Tibet sa ale neuskutoční. Ľudské myslenie sa pomaly, ale predsa posúva a črtajú sa nové a nové obzory. Spojenie dávnych tradícií a najnovších výskumov umožňuje vytvárať názorové roviny, ktoré konfrontované technickými, technologickými, ale aj duchovnými rovinami vytvárajúcimi viacrozmerné duchovno – filozofické aspekty, napríklad pre pochopenie nových informácií, ktoré prináša kozmický výskum alebo výskum hmoty. Odveké hľadanie človeka pochopia len múdri a vzdelaní jedinci, ktorí bez predsudkov vyhodnotia prijaté informácie a dokážu s nimi manipulovať a vytvárať opätovne logické štruktúry ako ďalšie stupne vo vývoji nášho myslenia. V tom je podstata môjho cyklu hľadaní, ktorý som, ale, žiaľ, neuzavrel. V rámci tohto môjho programu mal byť projekt uzavretý knihou Hľadanie hodnôt ako koindustriálneho výsledku mojich snažení. Ale tak ako Albert Einstein neuzavrel svoju Teóriu jednotného poľa, lebo sa prosto nedá, nakoľko výsledky kvantovej fyziky priniesli nové obzory, a v rámci nich to staré pred tým už neplatí. V prvých dňoch novembra roku 2010 dosiahli v rámci výskumu hmoty v CERNE nepredstaviteľnú teplotu, aká je asi len vo vnútri, teda v jadre našej hviezdy – Slnka, a to 5 000 stupňov Celzia! Málokto vie, že jedným z mužov vo vedení týchto výskumného centra a jeho výskumu je aj Slovák – RNDr. Sitár, pôvodne z Banskej Bystrice.

Ako sme konštatovali, tvoja kniha Dvanásť nocí s kráľovnou Hatšepsovet (1999) je na rozhraní literatúry faktu a beletrie, literárno-historickej fikcie, ako aj relevantných faktov . Táto kráľovná bola zrejme prvou ženou, ktorá sa stala faraónom v starovekom Egypte a nie je isté, ale mohla ju už predstihnúť iná egyptská vládkyňa Nitokris z doby vlády šiestej dynastie v období Starej ríše. Hatšepsut sa zaslúžila okrem iného aj o rozkvet mesta Wasetu – Téb. A dokončila obnovu krajiny, ktorú po nájazdoch a vláde ázijských Hyksósov začali jej predkovia, zakladatelia 18. dynastie kráľov Egypta. Vybral si si zaujímavý a vzrušujúci prístup k spracovaniu tejto témy: v roku 1997 prepadli islamskí fundamentalisti a teroristi turistov pred hrobkou tejto kráľovnej v Karnaku a postrieľali ich. Zabili aj malé dievčatko, ktoré bolo reinkarnáciou tejto kráľovnej...Prečo si si vybral obdobie vlády kráľovnej Hatšepsut? Čím ťa zaujala a prečo tá mystická paralela so súčasnosťou?

Obdobie vlády tejto kráľovnej, ako aj obdobie vlády celej 18. dynastie je veľmi zaujímavé a doslova vzrušujúce. Kráľovná bola výnimočná žena, v pozadí bola spojená s mužom Senemutom, ktorý bol správcom Amonovho chrámu vo Wasete a tvorcom a ideovým navrhovateľom architektom všetkých jej stavebných počinov. Kráľovná sa zaslúžila o veľkú diaľkovú plavbu doslova do zeme predkov, do bájneho Puntu ležiaceho v dnešnej Eritrei. Pri položení tejto otázky a jej vyhodnotení musím konštatovať, že ako slovenský vzdelanec nerozlišuješ Waset, neskoršie grécke Téby, spomínaš kráľovnú Nikotris a opäť gréckym menom, okrem toho zádušný chrám tejto kráľovnej je v údolí Dár el-Baharí. Tieto zmätky slovenskému čitateľovi spôsobili zlí a nepozorní prekladatelia, ktorí nepoznajú etapu takzvaného gréckeho Egypta a ktorí dokonca aj diela Vojtecha Zamarovského preložili nepozorne. Ale to sa stáva aj najvyšším egyptským správcom pamiatok. V Egypte som bol sedemnásťkrát, plával som po Níle, bol som v Núbii a roku 1998 som dokonca viedol expedíciu Sinaj ´98. Lietal som nad Egyptom, jeho púšťami, ale plával som aj v ponorke v Červenom mori a plavil som sa na arabskom fellúku po Níle. Egypt mám, dá sa povedať, doslova v krvi. A prečo údajná mystická paralela so súčasnosťou? Nebola len s ňou, nakrátko sa Hatšepsut v mojej knihe reinkarnovala v starom Ríme, v dobe renesancie objavili neporušené zachované nahé telo krásnej ženy z doby rímskeho impéria, ktorú dala cirkev pochovať, zostal len nakreslený portrét tejto ženy. A malé dievčatko zo studeného a zahmleného Írska príduce si po svoju smrť do Egypta, po ktorom tak túžila, až sa stotožnila s majestátom kráľovnej Ta meri, teda Egypta. Ktovie? Táto obeť bola, žiaľ, reálna! Budhisti veria v sansáru – kolobeh životov, nuž prečo nie?

Do mesta Wasetu, gréckych Téb, sa vraciaš v obsiahlej encyklopedickej publikácii Slovník z Wasetu (2006). Cestu do Wasetu začínaš, akože inak, v Banskej Štiavnici, na Slovensku a v Európe a potom už presne, systematicky, vedecky, podľa svojich kategórií sprístupňuješ fakty a aj artefakty, udalosti, mená, ako aj výskumy archeológov v tomto staroegyptskom meste, ako aj na iných lokalitách v Egypte. Kniha získala plastickosť nielen vďaka bohatým fotografickým materiálom a ilustráciami, ale aj literárnymi a beletristickými vsuvkami...

Už som spomenul, že som mnohokrát prešiel Egypt. Vo svojej kartotéke mám okolo tisícdvesto aktívnych výpiskových položiek a k tomu ešte aj ojedinelú egyptologickú knižnicu a najnovšie katalógy najznámejších egyptologických zbierok na svete od Metropolitného múzea, cez Britské múzeum, parížsky Louvre, berlínske zbierky a dokonca aj egyptskú kolekciu Múzea krásnych umení v Budapešti. Ako základ to vari stačí. Ale aj tu je vlastne pokračovanie príbehu o slávnej kráľovnej Hatšepsut, sen architekta a správcu Amonovho chrámu, ako aj správcu jej domu Senemnuta a ich dcéry Nefruré, ktorá podľa môjho výkladu umrela na púštny mor, ale celkom je možné, že umrela, aby nemohla zasadnúť na trón svojej matky. Jej nástupca a nevlastný syn Thutmóse III. iste nepotreboval takúto sokyňu, aj keď si ju mohol prakticky vziať za svoju manželku. Názory na neznáme zákutia dejín 18. dynastie sú rôzne.

Kniha Pod závojom bohyne Maat (2004) s menom staroegyptskej bohyne, ktorá symbolizovala právo a poriadok, je ďalším dôkazom tvojho širokého záberu. Aj v súvislosti s touto knihou možno hovoriť o štylistickom a formálnom experimente a o žánrovej originalite. Fakty a historické reálie sa prelínajú s fikciou, beletristickými vsuvkami. Kniha tým získala na príťažlivosti, no zároveň sa vymyká žánrovému zaradeniu. Ako by si ty sám charakterizoval žánrovú pestrosť a rôznorodosť týchto, teda len niektorých tvojich publikácií?

Málokto si všimol, iba spisovateľ Peter Jaroš, že ide o postmodernistickú formu literatúry, ku ktorej sa mnohí hlásia, ale nevedia, že to nie je experiment, ale tvorivá metóda vychádzajúca z presne definovanej formy tvorby. Nielen literatúra, ale aj formy myslenia sa vyvíjajú. Od čias Hubblovho teleskopu, spred dvadsiatich rokov, ktorý nám priniesol prekvapivé zábery jednotlivých kvadrantov vesmíru, sme začali uvažovať nielen o jeho vzniku a vývoji, ale v širšom meradle sme si uvedomili, že fotografie, ktoré máme k dispozícii, nám sprostredkúvajú kozmické objekty od hmlovín, cez galaxie a galaktické zhluky. Jednotlivé formy vývoja hviezd od ich zrodu až po ich zánik a po posmrtný život niektorých foriem hviezd sú v podstate staré mnoho miliónov rokov, teda sprostredkovávajú stav spred veľmi dávneho času a sú dokladom vývoja vesmírnej hmoty v jej nepreberných formách. Na nové podnety reagovalo aj naše myslenie a ako podľa Newtonovho zákona na každú akciu vzniká protireakcia, tak vznikali reakcie aj v našom myslení. Teda aj v mojom, ktorého odrazom bola aj takáto forma literárno-beletristického textu. Je to iné zvládnutie a pretlmočenie vstupných skutočností z histórie, konfrontované realitou až banalitami súčasného života spolu s presne definovanými vybratými časťami textu, ktoré sú takmer akoby slovníkovými heslami či postulátmi určenými pre čitateľa.

O tvojej ďalšej knihe Omyl pána Heyerdahla (2008) by sme mohli povedať, že je cestopisom v reálnom čase, ale aj cestopisom dávnou i nedávnou minulosťou. To znamená, že si sa v reálnom čase vybral do centrálnej Francúzskej Polynézie, odtiaľ na severo-východ na Markézske súostrovie s centrálnym ostrovom Oa Hiva, Tahiti a odtiaľ do oblasti juhovýchodného Pacifiku na ostrov Rapa Nui, ktorý je známy ako Veľkonočný ostrov. To znamená, že si cestoval naprieč celým stredným a južným Pacifikom. Nejde len o nórskeho cestovateľa Thora Heyerdahla, ale napríklad aj francúzskeho maliara Paula Gaugina či slovenského vedca, politika a generála M. R. Štefánika. Súčasťou tvojej knihy sú aj autentické fotografie, staré dokumenty, ale aj tvoje kresby z cesty, z miest, ktoré si navštívil. Aká bola príprava na túto náročnú cestu? A ako si prišiel na myšlienku, že Thor Heyerdahl sa mohol zmýliť?

Veľkonočný ostrov ma lákal od útlej mladosti, keď sa mi dostali do rúk Heyerdahlove knihy Kon-Tiki a Aku-Aku, po nich knihy Bengta Danielssona a mnohé iné. Štiavnica je pozostatkom dávneho stratovulkánu, ktorý spolu s ďalšími dvomi – Vtáčnikom a Poľanou – boli kedysi 4,5 kilometra vysokými vulkánmi, ktoré ako ostrovy v Pacifiku vytŕčali z vĺn Panónskeho mora, čo bol malý Pacifik rozprestierajúci sa na území od Baltu po pás Velebitu. V knihe sa píše o možnom medzinárodnom tendri na konzervovanie plastík moai, prostredníctvom možnej ponuky Štátnych reštaurátorských ateliérov. Tufy na Veľkonočnom ostrove majú rovnaké zloženie ako tufy ťažené v neskorom stredoveku v okolí B. Štiavnice. Bolo to roku 1987 a poradcom bol Ing. Pavel Pavel, český inžinier, ktorý naučil moai „chodiť“. Cesty osudu sa zmenili, ale materiál sa kopil, a tak jedného dňa spolu s mojou dcérou Máriou sme sa vydali na túto cestu... Aj na Slovensku máme runové nápisy, ktoré mnohí horlivci vydávajú za praslovanské písmo. Sú to ale germánske runy, ktoré poznáme z rôznych miest Európy a hlásené sú nálezy z územia USA, ale aj Južnej Ameriky. Odolní Vikingovia v rámci príbrežnej plavby sa dostali pozdĺž amerických brehov až do Ohňovej zeme a Drakeovým prieplavom do vôd Južného Pacifiku. Tam ich lode strhol morský prúd Nazca a takto priplávali k brehom Peru. Z oblasti peruánskych vôd vychádza transpacifický prúd, ktorý neskôr využívali španielske lode plaviace sa z Peru do Manily na Filipínach. Takto sa Vikingovia a ich potomkovia, ktorí poznali runy, alebo aspoň o nich vedeli, dostali na tento ostrov. Stačila myšlienka, nápad a tvoriví Rapanujci si vymysleli vlastné grafémy rongo-rongo, ktoré boli len návodom na ich spievané a memorované eposy, ktorými si udržali svoju historickú tradíciu: Sám Heyerdahl opisoval rodinu dlhouchých a červenovlasých, čo je genetický znak severských Vikingov. Inak je to jediná logická trasa, po ktorej sa dá doplávať bez prekážok k brehom tohto ostrova. Ostrov navštevovali aj starí Peruánci a z doby vlády Inkov je tu zachované Ahu Vinapu – obradná terasa, ktorá je dokázateľne postavená inkským spôsobom z pritesávaných kameňov. Slávny Nór myslel na všetkých, ale akosi, ako to už býva, zabudol na vlastných. V tom čase, teda vo svojej dobe, najzdatnejších moreplavcov – severských Vikingov, ktorých potomkom bol sám. To ale neznižuje jeho snaženia, ani výsledky jeho práce.

Okrem spomenutých literárno-historických aktivít, ktoré sú prezentované dvomi desiatkami publikácií, si koncipoval expozície, výstavné projekty, podieľal si sa na reštaurovaní a výskume pamiatok, si aj výtvarník, maliar a kresliar, ktorý má za sebou dvadsaťsedem samostatných výstav. Si žiakom štiavnického maliara Jozefa Kollára. Ako tento smer tvojej činnosti, teda maľovanie a kreslenie dopĺňa tvoju spisovateľskú činnosť? Vzájomne sa tieto aktivity dopĺňajú, alebo podmieňujú. Čím sa cítiš viac – spisovateľ, historik alebo výtvarník?

Je kuriózne, ale ja som sa nikdy nechcel stať spisovateľom, ale maliarom. Osud, ako takmer u každého človeka, rozhodol inak a kľukatou a zložitou cestou som dospel až do dnešných dní. Prvým človekom, ktorý mi radil nielen ako maľovať, ale aj písať, bol spisovateľ Jozef Horák, určitým nepriamym spôsobom na mňa na konci šesťdesiatych rokov zapôsobil ďalší štiavnický rodák Anton Hykisch a tiež maliar a reštaurátor Vladimír Uradníček. Potom prišli osemdesiate roky a ja som začal prácu na historickej epopeji o ťažbe a spracovaní kovov, z ktorej vyšli tri knihy, čo v mojom pôvodnom zámere boli len tri kapitoly. Potom som začal písaťčasopisecky, ale pochopil som, že ak chcete čosi povedať, treba to podať obšírnejšie, aby čitateľ porozumel zámerom autora. Prvé literárne pokusy tvorili spojenie výsledkov umenovedy s beletristickými formami a neskôr aj s ich experimentovaním. A o maľovaní? Nuž, radšej ti uvediem citát z knihy Dvanásť nocí s kráľovnou Hatšepsovet, o ktorej spisovateľ Peter Jaroš v dobe vyjdenia tejto knihy takto hodnotí moju tvorbu:

„Autor nezanechal ani maľovanie ani kreslenie. Skôr ich obohatil o svojské koláže a maľbu, ktorú vysunul do priestoru kombinácie tvarových priestorových prvkov, vystupujúcich z plochy obrazu spolu s pomaľovanou plochou. Jeho prvým takto koncipovaným obrazom bol Anjel s modrým krídlom vystavený roku 1987 na prvom Celoslovenskom salóne v Bratislave. Potom to bola Pocta manželke Christobalda Columba a monumentálne koncipovaný obraz s názvom Cisár Pchu-i umierajúci v banskoštiavnickej nemocnici. Všetky tieto diela predstavil na svojej poslednej, štrnástej výstave vo Výstavnej sieni Bulharského kultúrneho strediska v Bratislave v roku 1994, ktorú symbolicky nazval sumárnym a alarmujúcim názvom Zabudnite na Štiavnicu. Stále intenzívne kreslí a jeho kresby predznamenávajú aj jeho literárny text, často sa rodiaci podľa predom domysleného a prekresleného plánu a sujetu, ktorý je kresliarskym nokturnom. Takto napísaný text má priamočiarosť myšlienky a jeho plocha je ako v kresbe prekrytá množstvom čiar, ktoré vysvetľujú, ale často aj zahusťujú myšlienkové pochody, aby tak dokázal mnohotvárnosť a variabilnosť súbežných javov s plejádou informácií, ktoré menej skúsený čitateľ často len s námahou sleduje a musí ich spracovať a sám premyslieť, aby pochopil zámer autora a oblúk, po ktorom ho vedie k záveru svojho rozprávania plného ľudského citu, poézie života, ľudského pochopenia a perfektnej znalosti prostredia spolu s kavalkádou erudovanej informatiky. Výtvarný prejav tak organicky prerastá s literárnym prejavom a obidva sú len médiá na vyjadrenie jeho pozoruhodného myšlienkového fondu. Ak pozorne analyzujete jeho tvorivé prístupy, zistíte, že autor akoby programovo odstupoval od estetiky a popisu vyzdvihujúc svojský rozprávačský štýl, ktorý prezentuje jasne formulovanými súvetiami s vysokou jazykovou kultúrou. Premeny jedinca ako súčasť spoločnosti v tej-ktorej historickej rovine, obrazy jeho osudovosti spolu s toľkokrát pertraktovanou a chúlostivou témou sexu a sexuality, dokázal včleniť do kontextu svojho rozprávania v organickej forme, čím ho nielen oživil, ale aj poľudštil.“

Striedavo žiješ v Bratislave a v Štiavnických Baniach, dávnej Vindšachte neďaleko od rodnej Banskej Štiavnice. Tam si majiteľom starej historickej bašty nazývanej aj Mačací zámok, bývalej mestskej brány protitureckého opevnenia, ktorá bola postavená podľa datovania na vstupnom portáli roku 1680. S veľkými ťažkosťami si ju opravil a zrevitalizoval a teraz tam tráviš každú voľnú chvíľu. Chodí tam za tebou mnoho domácich, aj zahraničných návštev. Boli tam všetci naši prezidenti, mnohí diplomati, ako aj osobnosti z kultúry a spoločenského života. Je to nádherné prostredie. Tvoja bašta pôsobí ako ostrov – nielen samoty a pokoja, ale aj duchovného refugia plného kníh a vôní korenia. Je to útek pred civilizáciou, alebo je to cesta k sebe samému?

Samota je dobrá pre tvorbu, meditáciu, teda aj hľadanie cesty do vlastného vnútra, ale nie je cieľom. Zle je byť či zostať človeku samému. Po dlhodobom vzťahu som sa v lete roku 2010 oženil, a tak som už nie sám, mám svoju citlivú a chápavú manželku, ale mám ešte aj ateliér, ako druhé možné miesto prísneho súkromia. Mám doma aj vo svete deti, spomínanú dcéru Máriu Augustínovú, vysokoškolskú pedagogičku na Clermont-Ferrandskej univerzite, švajčiarsku dcéru Barboru Osley s jej dvomi dcérami, mojimi vnučkami Sofiou a Clarou, a manželom, ktorí žijú na brehu Zugského jazera v strednom Švajčiarsku, a syna Dávida s manželkou Silviou Demian. Náš svet je súčasťou nám aspoň sčasti známeho vesmíru, ktorý sa neustále mení, a preto sa neustále mení aj všetko vôkol nás. Dúfam, že to budú aspoň z veľkej časti pozitívne zmeny, pretože mám ďalšie tvorivé plány…