Andrea Fabrici

Rande so životom

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Andrea Fabrici

ISBN: 978-80-971418-2-0

Edícia MODERNÉ ROMÁNY prichádza na knižný trh s príbehmi, písanými súčasným jazykom. Je určená slečnám a ženám, ktoré rady čítajú svieže texty. Silné príbehy sprostredkované ľahko čitateľným, ale hlavne reálnym jazykom. Príbehy o láskach dneška, humorné pohľady na život, recepty na mužov, tajomstvá vzťahov, návody na šťastie, vzrušujúce dobrodružstvá, ale aj pikantné stránky. Cenovo prístupné a formátom vyhovujúce paperbacky, ktoré spríjemnia vaše voľné chvíle. Edícia MODERNÉ ROMÁNY – romány pre váš relax.

Kapitola 1

Hľadala som ho očami. Od prvej sekundy, ako som vstúpila do auly, blúdili moje oči po miestnosti plnej neznámych ľudí. Vzduch v miestnosti bol nedýchateľný. Klimatizácia znova nefungovala a na chodbe bol prievan ako v starých električkách, ktoré nemali okná. Párkrát som nakukla zadnými dverami. Nenápadne nazízala dnu a stavala sa na špičky.

Nevidím ho!

Ich!

Môjho otca.

Jakuba, mamu, moju sestru Lindu, švagra, malú Miu a jej brata, nastávajúceho prváka Matiasa.

Moju naj kamarátku a negenetickú sestru, ako som volala Domču a ona mňa.

V ten jún, keď nás obidve vzali na rovnakú strednú školu, sme od radosti skoro zošaleli. Preflákali sme s chalanmi celú noc a domov prišli až ráno.

„Po nociach sa mi v pätnástich flákať nebudeš!“

Jej otec vyvádzal ako pomätený a mlátil ju koženým opaskom hlava-nehlava. Mal iný pohľad na výchovu svojej dcéry ako ten môj.

Môj otec ma nikdy nebil.

„Máš fajn fotra.“

Domča si postojačky zapálila cigaretu, sadnúť sa nedalo.

Maturita a po nej ŽIVOT.

Tvrdo individuálny. Mňa vzali na lekársku fakultu, kým Domča šla zarezávať. Natvrdo makať. Najskôr ako čašníčka. V bare vedľa našej bývalej školy čapovala pivo a roznášala poldecáky. Neskôr pracovala v personálnej agentúre, kde sa nechala zlákať na prácu v zahraničí. Namierila si to do Rakúska a jej odchod sme oplakali ako škôlkarky zmeškanú besiedku. A poriadne sa opili. Chýbali peniaze, bolo sa treba obracať. Z niečo žiť, platiť účty. Vo Viedni zakotvila v rodine právnika, kde opatrovala jeho detičky a starala sa im o domácnosť. On bol rodený Rakúšan, ona Slovenka, ktorá sekundu po prechode Bergu zabudla, ako sa utiera prach a zapína automatická práčka.

V meste Mozzarta, Sacherovej torty, teľacích rezňov a drahej kávy v kaviarničkách, ktoré mali svoju neopakovateľnú atmosféru, to namiesto nej robila Domča.

Naťahovala som krk do sály a škúlila na mobil.

Moja bývalá láska?

Môj osudový Chorvát?

A ako sa dušoval, že tu bude.

Že príde, keď doštudujem a budem ozajstná lekárka. Nájde si ma, aby ma mohol objať a poslednýkrát pomilovať predtým, ako sa vydám za muža, ktorý ma bude hoden.

Spoločensky hoden.

Vtedy vyzeral, že nežartuje a ja som mu verila každú, každučičkú vetu.

Nikdy nezabudnem na divoké noci, ktoré sme spolu spískali. Tam u nich na Istrii. Na vôňu anízu a jeho potu, ktoré som cítila na každom centimetri svojej pokožky. Na to, ako sme pili Travaricu a fajčili trávu. Pestovali ju v rohu záhrady, ktorá nemala plot, iba hlbokú studňu, v ktorej nebola voda. Vysoké rastliny konope sa týčili nad paradajkami a slnečnicami a ich nezameniteľné tvary listov sa nedali pomýliť s ničím. Fajčila som a nahlúplo sa pri tom usmievala. Vykašlala sa na život, tam u nás doma. Prestala som jednoducho existovať. Zmizla z  povrchu zemského a hodila za hlavu všetko a všetkých.

„Ostati!“ šepkal mi Josip opretý o potrhané ležadlo na pláži plnej horúceho piesku a pokrčených plechoviek od piva.

Ostala som.

Celý zvyšok leta a celý horúci september. Akosi som pozabudla na to, že nový školský rok a nový semester sa už začal. Jednoducho mi pod tým horúcim slnkom preplo. Nedvíhala som nikomu telefón a nedala o sebe nič vedieť. Rodičom, priateľom, Jakubovi. V tej chvíli som nepremýšľala nad tým, že sa o mňa všetci boja. Nespia, nejedia, trápia sa, telefonujú mojim známym, bývalým frajerom. Pijú hektolitre kávy, bylinkového čaju, do noci svietia, modlia sa.

Vtedy, na Istrii, som celkovo veľa nerozmýšľala.

Bola som zamilovaná.

Za-mi-lo-va-ná!

Inak ako dovtedy.

Bola som zamilovaná OSUDOVO.

Josip bol pre mňa neustály prílev južného tepla, ktorého som sa nevedela nabažiť. Na útese, kam sme sa chodili milovať a dívať sa, ako sa rodia vlny, ktoré sa s hukotom rozbíjajú o pobrežné skaly, sme s Josipom hulákali. Hlasno kričali do okien boha Posseidona a užívali si to.

Natália miluje Josipaaaaaa!

Josip miluje Natáliuuuuuuuu!

To nebolo tou trávou!

To bolo láskou!

Sľúbila som mu, že ho nikdy neopustím.

Nikdy neodídem a oni ma nikdy nenájdu.

Našli ma.

A netrvalo to ani dlho.

V jedno neskoré októbrové popoludnie zastavilo pred naším privátom auto. Na oblohe viseli husté mraky a schyľovalo sa k poriadnej búrke. Vietor fúkal smerom od rozbúreného mora a čajky lietali nízko nad zemou. Škriekali, akoby sa blížil koniec sveta.

Koniec nášho sveta.

Môjho a Josipovho.

Auto, ktoré nečakane zaparkovalo pod oknom domu, v ktorom sme bývali, patrilo môjmu otcovi.

Ako prvý z neho vystúpil švagor, manžel mojej sestry Lindy. Vysokopostavený policajt s výrazom, aký som na jeho tvári dôverne poznala.

Zase robíš problémy, mladá!

ZASE!

A potom môj otec. Vo svetlom obleku, ktorý mu svedčal. Pridržiavajúc sa dverí, s klobúkom v ruke, mi galantne kývol na pozdrav. Akoby ma balil a nie prišiel preflieskať, vynadať mi a dotiahnuť za uši k mojim povinnostiam.

Vrátiť ma tam, kam patrím. Dokončiť to, čo som začala.

Doštudovať školu, ktorú som milovala a mama sa mohla konečne pokojne vyspať. Bez liekov a chodení po byte trikrát za noc.

Uhýbala som pohľadom, hanbila sa.

Pamätám si, ako mi na ramená prehodil svoje svetlé sako. Strčil ma do auta a zatvoril za mnou dvere. Pobalili ma potichu a bez slova a ja som sa nevzpierala. Pokorne som si ľahla na zadné sedadlá, schúlila sa do klbka ako zmija a zavrela oči. Josip bol v prístave a pri spomienke na neho som iba tuho stisla zuby.

Z  cesty domov si veľa nepamätám. Keď som občas otvorila oči, videla som strechy neznámych domov. Míňali sa s vysokými horami, stromami, nebom alebo ulicami rušných miest. Pamätám si iba to, že som chcela vystúpiť. Naliehavo som ich prosila, aby zastavili. Že potrebujem objať Domču.

„Zastavte, potrebujem s ňou hovoriť!“ kričala som.

„To je Budapešť, nie Viedeň,“ otcov hlas znel pokojne a monotónny zvuk motora ma uspal skôr, ako som sa s ním stačila pohádať.

Kapitola 2

Sála bola zaplnená do posledného miestečka. Dokonca aj posledné rady, v ktorých sme na nudných prednáškach čítali bulvárne časopisy alebo surfovali na internete, praskali vo švíkoch. Dnes v nej neostalo ani jedno voľné miestečko. Občas vrzla nejaká stolička, sem tam si niekto odkašľal. Zvuk skrčeného papiera striedal detský plač.

Až teraz, na mojej promócii, som si konečne vydýchla. Šesť rokov štúdia medicíny mi dalo poriadne zabrať.

Konečne padla!

Šesť rokov, ale pokojne to mohlo byť aj sedem. O rok viac, pretože Chorvátsko a Josip, ktorého som odvtedy, ako ma otec so švagrom deportovali na Slovensko, už nikdy viac nevidela.

Po mojom návrate z Chorvátska to otec u dekana fakulty upratal. Zašiel za ním na katedru a potom na pohár červeného vína. Boli bývalí spolužiaci a dobrí priatelia. Mama mu pripravila jeho obľúbený oblek a v rúre nechala večeru, aby nehladoval, keď sa vráti neskoro v noci.

Nevrátil sa neskoro. Prišiel v čase, keď som sa práve chystala spať. Posadil sa oproti mne a chytil ma za ruku. Podržal ju vo svojej otcovskej dlani pár sekúnd a potom ma pohladil po vlasoch. Nestačila som sa mu ani poďakovať.

Celý november som potom po nociach dobiehala to, čo som presexovala a prefajčila v Josipovom náručí. Bola to makačka, ale ja som vedela zabrať. Keď išlo o niečo dôležité, dokázala som preradiť rýchlosť a pridať na otáčkach.

Stála som prvá na začiatku dlhého radu a hľadela do sály. Ruky studené ako ľad, tréma, spodnička pod šatami iba o milimeter kratšia ako šaty a slabo nalakované vlasy. Po prameňoch mi padali na ramená a do tváre. Mala som sucho v ústach a cítila som, ako sa mi na tvári topí mejkap.

Vyzeráš bombovo! odčítala som Domči z pier a usmievala sa z pódia do hľadiska, kde slávnostná atmosféra hustla.

Potláčala som slzy a snažila sa nehrbiť.

Len neplakať!

Nenápadne som zakývala otcovi do piateho radu.

Sedel vedľa mojej mamy a nikdy v živote som na jeho tvári nevidela blaženejší výraz.

V duchu sa mi v hlave odvíjal film. Premietala som si roky štúdia, hodiny presedené nad skriptami v posluchárňach, knižniciach, čitárňach, na intráku. Ťažké zápočty, nerváky na praktických cvičeniach a stavy pred skúškami.

Hotový horor.

Pol mojej mladosti!

Celá moja mladosť!

Natália Lenártová!

Hrdo som vztýčila bradu, vystrela ramená a idééémo! Josip tak zvykol vravieť, keď sme menili podniky na pláži za podniky pri pláži. Alebo našu posteľ za posteľ jeho kamaráta.

Idééémo!

Istý krok, sexi chôdza (všetkých chlapov na ňu namotávam) a ruka hore. Ale nie tak, ako keď od rozkoše neviete, čo so sebou.

S rešpektom.

A sólo pre prostredník. Akademický prostredník.

Pravú ruku dvíham hore. Ukazovák tesne priložený k nemu a v ľavej ruke tuho stískam diplom.

Sľubujem v mene ľudskosti, humanizmu a lásky k blížnemu svojmu a dovolávam sa svedectva všetkých, s ktorými sa vo svojej praxi stretnem, že budem tento lekársky sľub dodržiavať. 
Neprepožičiam svoj stav k eutanázii, ale vynasnažím sa svojou starostlivosťou o chorých tak, aby nemali dôvod pomyslieť na ukončenie svojho života. 

Ak sa svojho sľubu zrieknem, či ho poruším, zriekam sa aj svojho lekárskeho umenia, či poslania.

„Prisahám!“

Moje prisahám zaznelo ticho. Rozhodne, ale potichu. Akoby som sa bála sľúbiť niečo, o čom som nebola vnútorne presvedčená. Stopercentne presvedčená.

Akoby som tým tichým odobrením deklarovala presvedčenie, že každý z nás je nielen pánom svojho života, ale aj smrti.

Moje odhodlanie však bolo jednoznačné.

Nikdy neporušiť a dodržiavať do poslednej bodky súbor etických pravidiel pre konanie lekára, ktoré sformuloval grécky lekár z Kósu.

Bola som pripravená učiniť tak za každých okolností.

Pri každom zo svojich budúcich pacientov, pri každom človeku, ktorý ma požiada o lekársku pomoc do konca svojho profesionálneho, ale aj súkromného života.

„Byť lekárom je poslanie, Naty. Povolanie je byť inštalatérom,“ vravieval často môj otec. Skúsený a uznávaný lekár. Naslovovzatý odborník, ktorý  každou bunkou svojho tela miloval profesiu, ktorej venoval všetok svoj čas.

Dnes a práve v tejto chvíli som vykročila na cestu v jeho šľapajach. Vydala sa po jeho stopách na dlhú a ťažkú cestu, lemovanú ľudskými osudmi, ale predovšetkým tým mojím.

Dokonale nezvládnutým a dokonale pokašlaným.

Kapitola 3

S diplomom vo vrecku a bez chlapa. Tak sa začalo leto plné chrústov, skleníkového efektu, ktorý nás všetkých ničil už od mája, a mojej definitívnej dospelosti. Status študentky bol minulosťou a my sme s Domčou plánovali vyraziť niekam k moru. Nachytať bronz a pár chalanov na naše dokonalé krivky, vtipné poznámky a nevinné klamstvá. Užiť si moje posledné prázdniny a jej vydretú dovolenku. Niekam medzi ozajstných námorníkov, na diskotéky, ktoré začínali o polnoci a končili, keď už na oblohe kraľoval Oskar.

Plánovali sme spláchnuť zo seba pachuť mesta a stať sa na pár dní divožienkami. V plavkách, bez nich, naboso, úplne nahé, úplne odviazané.

„Budeme sa opaľovať od rána do večera, až budeme vyzerať ako Kubánky.“

Domča mi pomáhala s kvetmi. Po rodinnej oslave mojich promócii sme ostali sedieť na terase a doháňali, čo sme zameškali. Len my dve. Popíjali sme vínny strek a jedli zapečené syrové kolieska. Odkedy bola Domča vo Viedni a ja som finišovala na fakulte, videli sme sa oveľa menej ako kedysi. Dlhé rozhovory medzi nami boli vzácne. Telefonovali sme si krátko, výstižne, a vždy sme si posielali pusinky.

„Všetko okej?“

„Okej! Ty?“

„Ja tiež, keď nepočítam...!“

„Povieš mi osobne!“

„Opatruj sa!“

„Ty tiež!“

Moje krátke telefonáty smerovali k nej do Viedne, kam zdrhla. Ona mi volala tam, kde som ostala. Po skončení štúdia som nemala v pláne opustiť rodinu. Otca, mamu, sestru a jej roztomilé detváky. Túžila som nájsť si doma prácu a dobrého chlapa. Chlapa, čo ma bude nosiť na rukách, ako kedysi Jakub. Variť tak, ako varil Jakub a hrať na ústnej harmonike. Chlapíka, čo bude po nociach prekladať knihy, písať básne, skladať texty a milovať sa so mnou v posteli s velikánskym paplónom. Obrovským paplónom, ktorý bude visieť až na zem a nikdy nedopustíme, aby sme mali v manželskej posteli paplóny dva. Nikdy! Ani keby sme si ho celú noc preťahovali zo strany na stranu.

Dva paplóny v spoločnej posteli sú v manželstve neodpustiteľná chyba.

V prestávkach medzi milovaním mi bude recitovať veršíky, ktoré pre mňa zložil, a bruškami prstov mi pritom bude masírovať moje stavce. Zvrchu až dole. Od krčných cez hrudníkové, driekové, až po kostrč. Jemne.

Ako sme to robili s Jakubom.

Chlapíka, ktorý rozdelí môj život na pred ním a po ňom.

Plánovala som si nájsť nového JAKUBA.

A prenajať si konečne byt. Malý, nemusel by byť veľký. Bytík, v ktorom budem behať v lete nahá a v zime chodiť bez papúč. Vstávať, kedy chcem. Jesť, kedy chcem, vetrať, kedy chcem a zbytočne svietiť celú noc. Byt plný knižiek, vešiakov na handry, obrovskej šatníkovej skrine plnej len a len mojich topánok a čipkovanej spodnej bielizne. S veľkým balkónom, na ktorom budem v črepníku pestovať jahody a levanduľu. Keď dozrejú zjem ich a vysušené kvety levandule  nastrkám do malého vankúšika, ktorý šupnem pod ten veľký v mojej posteli.

Aby ma nezožrali mole.

„Nevidela som ho v sále.“

Domča vždy vážila slová, keď išlo o city. O vzťahy, rozbité srdcia, polámané krídla, dochrámané príbehy.

„Hajzel!“

Nepárala som sa so slovíčkami.

Bavili sme sa o Jakubovi, s ktorým som na výške chodila celé tri roky. Študentská láska ako z internátnej kroniky. Prebrala som ho jednej cezpoľnej, zviedla ho, zamilovala sa do neho a potom ho poslala k vode. Už ani neviem po koľký raz.

Turbulentný vzťah. Jakub hral na ústnej harmonike, vedel fantasticky variť, čítal knihy v nemčine, ale hlavne vedel odpúšťať. Odpustil mi aj môj chorvátsky poklesok.

Nevedel všetko, celú pravdu, asi preto tá veľkorysosť. Zdrhla som mu bez rozlúčky, bez jediného slovka. Keď som sa v októbri nečakane zjavila na internáte, vo dverách jeho izby, nepohol ani brvou. Díval sa na mňa ako na prízrak.

Panenka Mária z Fatimy by ho prekvapila o niečo menej.

Chvíľu mu trvalo, kým uveril vlastným očiam. Potom vybral z vrecka nohavíc svoju milovanú Lee Oscar a zahral na nej pár tónov.

„Tak, to by sme mali,“ skonštatoval lakonicky a z parapetnej dosky na okne vzal dve plechovky piva. Šikovne ich otvoril a jednu z nich mi podal.

„Vitaj!“

Odpila som si ako štamgaster, kdesi v Bohom zabudnutej krčme. Utrela si penu, čo mi stekala po brade, a jemne strčila ukazovák medzi Jakubove pery.

Jeho dych sa zrýchlil.

„Chýbala si mi!“

Odpil si presne tak, ako som to pred chvíľou predviedla ja. Dychtivo, hrubo a nenásytne. Jeho prsty mi hladili vlasy.

Ukazovákom mi jemne prešiel po perách, po brade. Hladil mi krk a potom ma prudko potiahol za vlasy. Zaklonila som hlavu a roztúžene zavzdychala.

Jakub bol skvelý v posteli. Výborný v posluchárni aj na javisku, kde hrou na ústnu harmoniku sprevádzal študentskú kapelu.

Jakub bol chlap, aký sa rodí raz za čas.

Raz za sto rokov a potom treba čakať.

Deväťdesiatdeväť rokov, kým sa narodí taký výnimočný chlap ako ON.

Vtedy, v to leto, sa prestal vážne zamýšľať nad naším vzťahom. Nad jeho budúcnosťou. Nad budúcnosťou s nálepkou on a ja. Povedal mi to hneď potom, ako si ma vzal. Nahí a spotení sme sedeli na zemi a dopíjali teplé, už dávno vyprchané pivo. To, že som zmizla, bral ako jednu z našich páuz. Citových, mileneckých a neviem ešte akých. Páuz, ktorými bol náš trojročný vzťah prešpikovaný od prvého až po posledný deň. Každá pauza mala vždy môj rukopis a vždy rovnaký scenár.

Môj scenár.

„Nech sa mu darí!“ zdvihla som pohár.

„Prosit!“ zdvihla pohár Domča.

Zapíjala som ľútosť a netajila som to. Domča ma potom objala a trpezlivo držala vo svojom, takmer materinskom  náručí. A mne sa z neho nechcelo von.

Medzi mnou a Jakubom bol ešte jeden neprekonateľný problém.

„Prečo sa chceš vrátiť do Prahy?“ jačala som na neho pred promóciami a prestala sa úplne ovládať.

„Otec so mnou počíta!“

„Otec?“

„Má tam veterinárnu ambulanciu!“

„Ja som vzduch?“

„Ty predsa môžeš ísť so mnou!“

„A odkiaľ vieš, že chcem?“

Bola to naša posledná hádka, lebo vždy je v živote niečo poslednýkrát.

A potom už neprišiel.

Ani na moju promóciu, o ktorej sme toľko rozprávali, rozoberali ju do detailu. Aké budem mať šaty, účes. Ako ho zoznámim s našimi, sestrou, malou Miou. Ako sa pôjdeme poriadne opiť, do nemoty, pretože som to dokázala.

DO-KÁ-ZA-LA!

Bola som jednou z piatich absolventov v ročníku, ktorej k výsledkom par excellence blahoželali aj jej magnificencia a jej spektabilita.

Skončila som lekársku fakultu s červeným diplomom.

Premiantka ročníka!

Kapitola 4

Po skončení školy som ostala totálne bez peňazí.

Všetky moje úspory padli na moje šaty, topánky a žúry, ktoré od štátnic až po promóciu nedokážem ani spočítať. Aj naši si po štátniciach vydýchli. Zatiahli celé moje štúdium, a aj keď otec ešte stále pracoval v ambulancii na polovičný úväzok, mama bola na invalidnom dôchodku už vyše desať rokov. Mali sa čo obracať. Platiť moje štúdium, dotovať svoje milované vnúčatá a moju sestru, ktorá nevychádzala s peniazmi práve najlepšie.

„Maminka, vrátim ti. Len čo mi vyplatia maródku,“ prosíkala Linda. Mia bývala často chorá a sestra bola na péenke častejšie ako v práci. Maminka vždy požičala.

Panovala medzi nimi pohoda. Vedeli sa porozprávať, piť kávu aj dve hodiny a potom si urobiť druhú. Slabšiu, lebo silná káva vraj dvíhala mame tlak a sestra by odprisahala na bibliu, že jej tiež. Sestra nadbiehala mame na všetkých frontoch.

Medzi mnou a mamou to také čisté nebolo. Také presvedčivé, bezproblémové a jednoznačné. Viseli medzi nami mnohé nedodiskutované témy. Témy, ktoré sme pre istotu obchádzali a radšej sme ich už neotvárali, aby nelietali iskry. Pohádali by sme sa, nepochopili, poubližovali si navzájom a potom by nás to neskutočne mrzelo. My dve s mamou sme neboli rovnaká krvná skupina, ale ľúbili sme sa.

Po promócii som rozposlala svoj životopis do všetkých nemocníc, polikliník a ústavov v okruhu päťdesiatich kilometrov a zbožne dúfala, že si ho minimálne do septembra nikto nevšimne. Vidina dovolenky s Domčou a sladkého nič nerobenia počas horúceho leta, bola viac ako lákavá.

Pohoda, klídek, tabáček.

Pán Boh mieni, môj otec mení.

„Vitajte na mojom oddelení, pani doktorka,“ primár interného mal sivé oči, okuliare v tenkom striebornom ráme a niečo vyše päťdesiat rokov. Bol to jeden z tých zachovalých týpkov, čo sa dobrovoľne a z presvedčenia udržujú vo forme. Jazdia na poslednom modeli stredne luxusnej značky auta a obstojne voňajú. Chodia hrávať deväť jamiek na zelenú lúku, občas sa objavia v novinách pri preberaní diagnostického prístroja od sponzorov a radi rozprávajú o krajinách, ktoré precestovali. Fotkami natrieskaný rodinný album majú položený na krbe, kde starostlivo udržujú rodinný oheň, na ktorom si pravidelne grilujú svoje ego.

Do chrumkava.

Tak som na prvý pohľad odhadla chlapíka v bielom plášti, v ten pondelok ráno. Stáli sme na chodbe nemocničného oddelenia, ktorému šéfoval, a ja som sa prvýkrát dívala do jeho očí. V ten čierny pondelok, keď som potichu dala zbohom opáleným prsiam, morským vlnám, čajkám a mojej dovolenke s Domčou.

„Strašné, čo sa ti stalo,“ smiala sa mi do telefónu.

„Zamestnali ma,“ povzdychla som si.

„Drž sa!“

„Je mi do revu!“

„Zvládneme!“

„Zvládneme!“

Otec mi ukázal, kde je personálne a pán primár zase, kde je sklad nemocničných plášťov. Na druhý deň ráno som ho čakala pred jeho pracovňou a druhýkrát v živote sa dívala do jeho šedých zreničiek. Jemne sa mi pritom chveli pery. Tretí pohľad do jeho očí, ktorý som musela absolvovať nasledujúci deň tesne po vizite, mal za následok podlomené kolená.

Moje aj jeho.

Fakt.

Išla som natvrdo do kolien a on tiež.

„Som rád, že naše oddelenie bude mať takú krásnu posilu,“ namiesto podanej ruky ma objal okolo pliec.

„Volám sa Natália.“

Zľahka si ma pritisol k sebe. Priam fotrovsky.

„Poznám sa s tvojím otcom roky rokúce. Sme ako rodina. Pod na moju hruď, môžeš byť moja dcéra,“ žoviálne sa zasmial.

Uškrnula som sa. Neprestal si ma túliť na svoje pľúca a nečakane sa rozrozprával. Ako s mojím otcom kedysi pracovali na tej istej klinike. On začínal, kým môj otec mal za sebou už pekných pár rokov praxe.

Tískal si ma k sebe, potľapkával ma po ramene, hladil po ruke.

„Tvoj otec je skvelý človek, uznávaný odborník a rovný chlap. Minulý týždeň urobil jednu z najlepších vecí vo svojom živote, keď mi zavolal,“ tvrdil primár Teo a naďalej udržiaval medzi nami priateľský fyzický kontakt.

Na internom, ktorému šéfoval už stopäťdesiat rokov, sa práve uvoľnilo lekárske miesto. Jeho predstavu o tom, kto by mal na to miesto nastúpiť, som spĺňala do bodky. Práve vraj objímal jednu z najkrajších absolventiek lekárskej fakulty, akú kedy prijal.

Koniec ukážky

ISBN:  978 - 80 - 971418 -2 - 0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2014

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk