Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ežo a Gábor Vlkolinskí

Pavol Országh-Hviezdoslav

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Vladimír Koutný, Viera Studeničová, Tomáš Ulej, Rudolf Hladík, Peter Krško, Monika Morochovičová, Miriam Mládková, Michal Vanek, Michal Garaj, Michal Daříček, Martin Droppa, Katarína Díková Strýčková, Janka Kršková, Gabriela Matejová, Dana Lajdová, Bohumil Kosa

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0035-3

Pôvodná publikácia

Pavol Országh-Hviezdoslav. Ežo Vlkolinský. Slovenské vydavateľstvo krásnej literatúry. Bratislava 1953. Dr. Andrej Kostolný pripravil text a doplnil poznámkami. Dr. Ján Ormis napísal vysvetlivky.

Pavol Országh-Hviezdoslav. Gábor Vlkolinský. Dielo III. Slovenský TATRAN. Bratislava 1997. 584 s. Stanislav Šmatlák zostavil výber a napísal úvodnú štúdiu a poznámky. Mária Bratová, zodpovedná redaktorka. Eva Zdražilová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Text Hviezdoslavovej básne „Ežo Vlkolinský“ sme upravili tak, že sme prihliadali k básnikovmu rukopisu (str. 1—135), k separátnemu vydaniu básne z r. 1890 (Ežo Vlkolinský. Báseň Hviezdoslava. Otisk zo Slovenských pohľadov. Turč. Sv. Martin. Nákladom Slovenských pohľadov. 1890. Kníhtlačiarsky účastinársky spolok v Martine.) a k prvému vydaniu básne v Sobraných spisoch básnických Hviezdoslava. (Sväzok III. Oddiel epický. Martin. Vydanie Kníhkupecko-nakladateľského spolku. 1901. Od str. 263 do 385.) V spomenutom separátnom vydaní z r. 1890 v exemplári, opatrovanom MS v Martine, je mnoho vlastnoručných autorových opráv a vsuviek, no zachovala sa len jeho časť, a to: od str. 31, t. j. od slov „... aj rozsial pšenicu.“ do konca básne.

Pri textovej úprave pridržiavali sme sa zásad, ktoré sme podrobnejšie uviedli v poznámkach k textovej úprave Hviezdoslavových „Básní biblických“.

Dnešnému gramatickému a pravopisnému úzu sme však neprispôsobili tie časti textu básne „Ežo Vlkolinský“, v ktorých ide o priamu reč oravských ľudových alebo zemianskych postáv. V ich reči sa totiž odrážajú jazykové prvky miestne a zachovávanie týchto znakov je pre Hviezdoslavov rečový realizmus typické. V týchto častiach sme text opravili len so stránky pravopisnej, kým hláskoslovné, kmeňoslovné, tvaroslovné, syntaktické a lexikálne odlišnosti dnešnej spisovnej normy sme ponechali. Práve tak sme ponechali aj pravopisné formy cudzích výrazov v priamej reči, lebo odlišnými pravopisnými formami básnik chcel charakterizovať aj odlišnosť svojich postáv. Všimnime si napr., ako vyslovujú niektoré zemianske postavy cudzie slová, ako sú: oppo-nujem, apellujem, assessor a pod.

Zo zásad, uvedených v Poznámkach k textovej úprave „Básní biblických" a dodržiavaných i v textovej úprave básne „Ežo Vlkolinský“, vyzdvihujeme najmä úpravu písania predpôn z-, s-, zo-, so-, vz-(čo v poznámkach podľa jednotlivých prípadov ani nezaznamenávame), práve tak aj úpravu písania predložiek z, s, zo, so(čo jednotlivo tiež nezaznamenávame). Opravu spisovania prísloviek, ako: od dola— oddola, na oko— naoko, na slepo— naslepo, v tom— vtom(zrazu) a pod. jednotlivo zaznamenávame len pre typizovanie. Dôsledne sme upravili tvary jim, jichna im, ich, neurčitkovú kmeňotvornú príponu v slovesách typu trpeťsme upravili na trpieť, formy prítomného času typu vinena vinie, upravili sme chybné príslovkové prípony, napr. láskave— láskavo, hrave — hravoa pod., substantívne tvary, ako napr. v prsach— v prsiach, do krve— do krvia pod. V priamej reči sme však aj tieto tzv. chybné tvary ponechali, lebo sú typické pre reč, ktorou jednotlivé postavy tu hovoria. Pre zachovanie rytmu, alebo iných zvukových estetických prvkov verša sme vždy uvážili, či by úprava neúčinkovala rušivo.

V oblasti čisto pravopisnej sme sa tiež pridŕžali zásad, ktoré sme vysvetlili v poznámkach „Básní biblických". S tým súvisí aj náš zásah do úpravy písania složených slov, ktoré spisujeme, keď ide o jeden pojem, ako napr. v slovách: ružo-kvietky— ružokvietky, zvuko-hra— zvukohra a pod.

Ežo Vlkolinský

Pán Beňo Vlkolinský (z linaje

pradeda Jóba: jak to rodostrom

vám stvrdí povesený v sypárni,

keď odhrniete pláchu pavučín,

prach sofúkate —), zeman zarytý,

kedysi najhorlivší insurgent

na Vlkolíne; v slávnej obci tej

držiteľ hrdý prvej kúrie

i majetností spolných direktor;

muž vážny, vzácna hlava rodiny,

kmeť, sprevádzaný úctou napospol:

dnes ľahol na máry a skončil púť

pozemskú. Z vetchej veže kostolca

(v ňomž i on vládnul vlastnou stolicou

s vkladným erbom, v ktorej sedával,

bo prísny viery otcov vyznavač,

za služieb božích zhusta — nad hlavou

mu prápor s chóru svislý — a vše sa

v pohodlí, svojmu stavu príslušnom,

prez plecia skvostná s majcom mentieka,

v nej porozloživ: hlučne velebil

z Tranosciusa; abo uprel zrak

— nad riasne brvy šupnuv okuliar —

na kazateľa: i fúz šedistý

si prihladzujúc ukazovákom,

na ňomžto prsteň dedičný sa skvel,

počúval zbožne, v zápale jak kňaz

text tohočasný umne vykladal —),

z tej viežky starej, sťa by ulieval,

to jemu zvonia hranou kvílivou

a jemu blízko u dvier kostolných

to kopú čierny hrob...

Už na mukách

dlel takmer, aspoň smutní domáci

tak trúfali, — syn Ezech skrúšene

si dumal v šerom kúte u hodín

i neraz placho zazrel na otca,

kým tohoto choť verná, Estera,

za rezaný štít konča postele

zas túlila sa, kryla do dlaní

tvár, časom poutrela slzný tok —

a ešte starosť kás’ ho trápila.

Pokýval chvelým prstom. Skočil syn

Ezechiel takoj; ale zdvihla sa

i matka vtom, upustiac ručníček,

a poodtisnúc syna, chorého

už pýtala sa: čo mu? hlavnicu

či popraviť má a či podať liek?

I v kríži, ako dobrá manželka,

len sama chcela si ho ošetriť.

On pokrútil však hlavou záporne;

i keď mu desný záduch uľavil,

— bo žena preds’ len dvihla podušky —:

viac šeptmo sdelil súrnu žiadosť tú,

by dali papier, pero, černidlo,

syn ale aby podklad opatril.

Estera nevedela od divu,

na syna žmurkla na znak zákazu,

v spech zatitlala čierny pod čepiec

si našedlý vlas, šuchla obočím

a: „Ešte čo! — a nač?“ sa pýtala.

Nemocný zbrhlal kruto, hlava mu

pokväcla stranou, čelom vstával pot;

„Estera moja,“ vetil úzkostne

a v svoje ruky chvatol scivené

jej pravicu, „už vkrátce odídem

ku otcom od vás — skoro veta — ach,

a ešte nezrobil som poriadku —“

„Poriadok! aký?“ prudko ozvala

sa manželka, i vstala s peľasti

a pravou podniesla si zásterku;

„či syn náš Ežo je nie jedinák? —

Bár kľapäl by bol v školách, ako ja

som nástojila! nesedľačil by

dnes, a i mne by lepšie napotom —

A či, pán manžel, obávate sa,

že ja to všetko s sebou odnesiem,

až príde na mňa rad —? Ba testament!

Toť moje vlasy žúžeľ ešte vždy,

či nie!?...“ chlp vyskubla vtom zpod čepca,

a zosŕkajúc sklesla k posteli.

Pán Beňo vypleštil zrak na tú reč,

polykol horič zrejme, lebo tvár

viac smraštil ešte, schradlú neduhom,

zastenal, zdvihol ruku, upustil

i dodal iba toľko: „Ezechiel,

jak ctil si dosiaľ oboch rodičov,

cti matku naďalej i poslúchaj —

a šanuj, synku, otca mozole;

no nado všetko boha nespusť sa —“

Ten prívet odrieknuv, nímž pohýbal

natoľko mäkkým srdcom synovým,

že tento ledva stlmil hlasný plač, —

priam skoršie začal k smrti pracovať;

hruď dmula sa mu prudšie, krátil dych —

zrak lomil sa — či svetlo haslo, bo

von schumelila meteľ marcová? —

Po chvíli bily staré hodiny,

i prebral sa a spýtal: „Koľko to?“

„Päť,“ hlesla šeptom v bázni manželka

a v zásterku prúd polapila sĺz.

„Päť — ani piaď — Aj, deň sa nachýlil —

a slnce —,“ nedokončil, zanemel

a schrkav, oči zavrel na veky.

A pochovali Beňa s veškerou

okázalosťou: jak sa svedčilo

na značného tak člena rodiny

široko známej, starozemianskej.

Kňaz parentoval ozaj výrečne.

Do venca vovil kvietkov na spôsob

spomienky zásluh všetkých, jakové

už zosnulý ten — urodzený pán —

tak hojne vydobyl si, pokým žil,

a dobro obce, cirkvi, vidieka;

jak pečoval zvlášť svojich o prospech,

na srdci nosil samodediča,

sťa svojho onen starý Tobiáš,

s manželkou tiež vždy v láske nažíval,

bo bola mu aj strážnym anjelom —

i požehnával jeho domu boh:

to všetko spomnul pekne, dojemne

a okrasou mu složil na rakev.

Nakoniec menom jeho žalostné

dal ‚vale‘ všetkým, vďaku za počesť —

i hnul sa z dvora zástup veliký

pri zvukoch teskných: ‚Ach, jak biedny, ach...‘

A vdova žila vedno so synom.

Dom spravovala ako predtým, ba

i hospodárstvo pod jej dozorom

sa točilo, jak plynul roku tok.

Jej povel aspoň čerstvo ozýval

sa s pavlačky vše; čo viac, riadne si

i sama vysúkala rukávy

a jako robotnica najtuhšia

prác viedla predok. Syn len poslúchal —

no jak sa zdalo, žili vo shode.

*

Je svätodušné ráno rozkošné.

Sťa oko čistý blankyt nebeský

sa šíre rozpäl ponad svet a hôr

kdes’ za okruhom na zem pooprel:

a po ňom ako modrým kobercom

si vykračuje slnce, panovník

ten svetla. S pliec mu skvúci splýva plášť,

a pred i za ním v slávy jasote

chór spevných škovránkov...

I nálada

kol vozduchu je taká sviatočná:

jak čakal posla znad Jordána by,

či ševel plamenistých jazykov —

Bez šumu porozlial sa priestorom

sťa jazero, čo búrok nepozná,

lež večite je smavé, priesvitné.

Doň hravo tečú bujných zo záhrad

tu stínov sladkých vodopády, tam

stých vôní jarky, ručaj vtáčích nôt;

doň spŕcha rosa s líčok pivónij,

veň levandule dychot plynie, doň

svoj opojný kvet striasa orgován...

— Na Vlkolíne, jak i inde snáď,

pred touto práve krásnou slávnosťou

mládenci zvykli milým dievčinám

staviavať máje, hviezdnej za noci,

keď ešte panny sladko snívajú

o šťastí budúcom...

A poneváč

i Ezech Vlkolinských srdce mal

na svojom mieste, v žilách teplú krv

a oči, ktoré lipnú za pekným:

nuž nie div, keď čo mládenec i druh

tiež pripojil sa k jarej čeliadke.

Paholci kdes’ dve šumné jedličky

mu ulovili. (Radi mali ho,

mladého gazdu.) Tie si tedy bol,

vše podvečierkom v sade za včelín

sa ukryjúc, sám rúče vyzdobil:

do hladučkej ich kôrky nožíčkom

narezal totiž podôb, nanajviac

však srdiec, ružokvietkov ku tomu

a ľalíj, pomedzi ichž obrazce

sa hybkou chvojkou vinie rozmajrín;

ba všetko to i vhodne zafarbil.

I jako svätvečer sa pominul,

dľa dohovoru v polnoc vysokú

s družinou vychytil sa. Oddola

zajali postať, každý na pleci

si nesúc stromky, ktorých vetvice

sa pri mesiačku leskle mihaly.

Tak zamestnaní, došli poriadkom

— a bolo skoro hornom na konci —

i pred dom, v ktorom podľa rozsudných

hláv dedinských čo ruža kvitla vraj

najkrajšia panna — Žofka Bockovie.

Dom na briežku stál strojný, nad cestou;

záhradka pred ním, jejžto u dveriec

ker bazičkový dychčal voňavo,

kým za hrádzou si jarok zurkotal.

Tu Ezech šepnul druhom: „Ostaňte;

toť viešky podáte mi ponad plot —“

a do záhradky vošiel tíško sám;

tam pod oblôčky dal sa do práce

i onedlho máje zasadil.

Kým sádzal ich, vše vzozrel mimoďak;

no v okienku len luny obličaj

sa skvel — preds’ ona spala v čase tom,

ba možno práve toho zrela v snách,

kto pod jej oknom túžil. Za svet by

ju nedal zbudiť, prerušiť jej sna!

nech spí — Veď skoro i tak svitne deň,

turíčna slávnosť: a on v nádhere

zdôb sviatočných si uvidí ju zas

nad sviece krajšie v chráme plápolať,

na ústkach zvonný spev a modlitby

horúci zánet v duši — Nechže spí —

Nuž z hĺbky srdca zaželal si len:

jak totie jedle v horskom obvode

sa k smrečkom švárnym rady tesnaly,

i ona, ktorú láskou zobjal on,

by večne sa tak k nemu túlila —

„— Hej, Ežo! driemeš?“ zvolali naň vtom.

„Šak ešte máme sadiť, hybaj —“ Šli —

I nie div tedy: slnko nastalé

že nemáličko zarazilo sa,

keď stromky, ktoré v bralách vídalo

donedávna v hrách s vrstvou rozmilých,

mu prišlo razom v obci uvítať.

No lúče jeho najskôr uhádly,

jak a kým cieľom jedle došly ta:

bo ani vtáčky priam sa rozlietly

i sadly na chvoj; každý ihličku

si vyzrel za korisť — Hja, vtáčky to,

čo miesto zrnka rosu zobkajú:

a na ihličkách totých najsladšie

jej krôpky, perly lásky visely.

I maly ozaj pravú hostinu

na májoch sviežich — Len keď popod ne

sa mihol devy utešený zjav,

čo prišla uviť z kvieťat perečko,

jej čarné rúcho, čistý tváre pyľ —

či keď sa dvormi zjagal partíc jas

u neviest, ktoré zrejme mienily

už do kostola — v uličkách tiež ruch:

len vtedy slniečko sa ocitlo,

prebralo z onej vnadnej rozkoše:

i pospešilo nebom, zbadajúc,

jak dlhú ešte púť má pred sebou! —

— U Vlkolinských pokoj slávnostný

tiež rozhostil sa. Včasne čeliadka

si odbavila všetko, čokoľvek

sa pri gazdovstve musí pokonať,

či piatok a či sviatok značí deň.

V stavaniach tedy ticho, po dvore

i čisto k tomu.

Kde sa jaksi preds’

kus opozdili: bolo v kuchyni.

Ezechiel aspoň drahne sedel už

u stola v prednej — čakal raňajky;

no nedajbože vyčkať — Divil sa,

tým viac, bo ani matky nevidel

dnes ešte; proti zvyku vystala

i od služby: nuž zticha prespieval

za rannou i tú ‚Přijdiž, Duchu —‘ sám.

Nevedel poňať, čo sa mohlo stať.

Hnul sebou, že sa pôjde presvedčiť;

vtom ale šťuklo v dverách —

Vkročila

mať strmou chôdzou. Čosi na miske

priniesla i priam drgla pred syna.

Dnu rascová polievka špľachla, zrel;

i ešte čudnejším mu: výročná

preds’ slávnosť — a toť, aká objedza!

Chcel pozrieť na matku; no nechal tak,

neriekol slova, — prichytil sa jesť.

Však matka zastala si oproti,

zrak pohrúžila doň (bol nevľúdny),

a na roh stola vzprúc sa, riekla mu:

„Ty, Ežo! — ty len chceš ma dopáliť,

bárs vystríhala posiaľ som ťa dosť —

Kde blúdil si zas noci predošlej,

há? — Neodtajíš! lebo, tuláku,

i nocou ťa ja zápäť sprevádzam:

keď usnem, iní za mňa strehocú —

znám kľučky tvoje — tedy?“

Ezechiel

pozdvihol oči, vzhliadnul matke v tvár,

vtom zapýril sa; složil lyžicu,

i opäť vzozrúc, krotko odvetil:

„Nie, netajím; bol som — šak viete, kde —“

a kukol oknom —

„Viem!“ mať nevrle

mu odsekla, až zvrátil spešne zrak,

i ťažko polkla. „No ty ešte vždy

nevedieť zdáš sa: že to protiví

sa mojej vôli, synku! A preds’ som

ti to už dudala, i za otca

(och, keby ťa bol lepšie zavracal!

a nie ti povoľoval vo všetkom —);

ba neraz-nedva som ťa úprimne

i upomla — Ty ale, zrejmá vec:

dnu jedným uchom, druhým pekne von

si všetko púšťal; túrnul naoko

a pritom ďalej svoje vyčíňal,

nu, pravý potmehúd, krt — Teraz však

ti zahudiem ja (vtom sa vypäla),

mňa nebudeš viac vodiť za nosom!

Dnes ostatný môj ortiel zneje, čuj:

Tú ledačinu nikdy nevezmeš,

kým žijem! a keď budem umierať,

i v závete ti prísne zakážem —

vieš, Ežo? nikdy! (v doklad do dlane

si pľasla päsťou). To si pamätaj!

Ja prelomím ti tvoju hlavatosť!

ja uvidím —“ A stiahnuc obočie:

„Čo neješ!?“ doložila zhrozene.

„Ďakujem,“ vetil chladnokrvne, bár

ho jedno slovo ozaj pobodlo,

lež prevýšil sa; „už je po jedle —

je preslanô —“ S tým na stoličke sa

popravil, sšimral prsty po skráni

i podoprev sa na stôl, nadpriadol

tak potichu: „No, mamko, dovoľte

raz riecť i mne; som preds’ už dospelý.

Čo máte proti Žofke? povedzte.“

„Čo!?“ zdupnela. „Čo? — Že je sedliačka,

že —“ zajakla sa. On sa uškrnul,

zhral prsty po stole. „To?“ pýtal sa,

„to? — dajsabože! Vaše zemianstvo

či nepošlo tiež dolu Dunajom

i s košútkami, pani matko? jak?

Ba utenulo, veru, žiadna plť

ho nedohoní viacej! — Ale, hľa,

i Žofkina mať bola zemianka,

veď z rodu Vlkolinských pochodí —“

„Čuš mi s tým!“ skočila mu do reči;

„aj pochodila — vydedili ju,

hej — lenže ty to ani nechápeš! —“

„Dosť na tom: neviete jej pohany —“

„Viem!“ vrkla. „Akú?“ „Takú: za cudzie

sa groše parádi —“ „To nepravda!“

vykríkol Ezech, zbledol, zachvel sa,

vstal — však zas sadnul. „Utrháčstvo to! —

No, počujte i vy môj úmysel:

Ja slúchal som vás posiaľ vo všetkom,

i poslúchal som, lebo matku, rád;

v tom ale jednom niet mi rozkazu,

to nejde nijak! nemôže byť, boh

môj svedok, mamko! — Upokojte sa.

Viem, vám sa páči vaše krstňa, viem:

tú za nevestu by ste chceli mať,

i česť jej všetka; ale darmo je:

— a tu ver’ každý mne dá za pravdu —

kde o mne je reč, mojom o srdci,

tam výlučne ja právo voľby mám:

a mne sa ľúbi Žofka jedine.

Len tú si vezmem — Upokojte sa —“

„Čo!?“ zdupkala, až čipky čepca jej

sa pootriasly, oči podbehly

jej krvou, zvrávorala pohnutím

i zhíkla — „nuž ty! ty sa protiviť

mi budeš, papľuh? opovážiš sa

mne protirečiť? moje myšlienky

mi prekrižovať? — Či vieš, že som mať

i otec v jednom? Vieš, čo vo štvrtom

na veky stojí? — Ale horký vieš,

ty rebelant! — Šak počkaj, poviem ti

hneď inšie — Ale prečo nevstaneš,

keď shovára sa s tebou rodič, há?

neúctivec! — seď, bodaj — Nuž či vieš,

človeče! že tu všetko moje je,

či dom, či role, celý majetok?

tvoj otec že len prilepil sa a

čo palec na prístupky prišiel sem?

či vieš to? hovor!“ — „Od vás počúvam —“

„Vieš, že ti otec neporučil nič,

ni byľky márnej?“ — „Chudák, nemohol —“

„Vieš tedy, že tu pani som len ja,

a rozhodovať môžem, ako chcem,

môj rozkaz platí všetky nad súdy,

a tys’ len črviak...?“ Stisol plecami.

„Keď vieš, i to vedz: od dneška si nie

viac mojím synom! navždy odriekam

sa ťa i vymietam ťa zo srdca —

Vstaň môjho od stola! a zpod strechy

mi vystúp mojej! Ber sa, kade chceš —

a vrátiť sa sem kedy, boh ťa chráň! —

Som vdova a dnes umrel mi i syn:

i budem sama, sama ako trsť,

sťa jabloň obráňaná — Rušaj priam!

choď!“ ukázala rukou na dvere

a jak mrak hrozný bol jej obličaj...

On iste toho konca nečakal,

čo viac, v deň taký! — váhal, myslel ísť

i zas len zostal. Až keď skríkla znov’:

„Si hluchý!?“ sosbieral sa, s klina sňal

si mentiečku i líščiu čapicu,

a šupnul dvermi, slovka nerečúc,

len vzdychnúc zľahka, zrejme príkrosťou.

Povedľa cestou ľudia medzitým

už prechádzali vážne do chrámu:

vše v slnku zblýskal zlatých čepcov jas,

skvost mentiek, parta, hodváb lunivý —

Začuli ostrú vravu u Beňov;

zo zvedavosti stíchli postupom,

i fľochli starej hrušky prez vetvy

(čo stála kde-tu v kvete v záhradke)

do okien: ale zvedieť nemohúc

ni vysvetliť si kriku príčinu,

šli zvoľna ďalej...

A len Ezechiel

von mykol, zvony slávne zahraly:

ich velebný tón letel údolím

čo anjel-zváč a všade hlásil sa,

z dom’ do dom’ ťuknul v okno peruťou

i volal ostro, volal láskavo:

ó, poďte! poďte! poďte! —

Estera

tým precitla vraz z búre duševnej:

v um svitol jej deň slávny; povedľa,

aj, zbožných húfy... Ako? boží Duch

len jej dom mal by obísť? Užasla.

Skrušená padla na podlahu vtom,

i na kolenách, ruky skľúčené,

vhor zdvihla zrak a z hlbín vyvzdychla:

„Môj bože! odpusť moje hriechy mi...“

*

Od Beňov neďaleko, lenže za

potokom, ktorý tiekol cez obec,

ju pozdĺž krájal takmer napoly,

brat Beňov starší býval: Eliáš.

Pravdaže starec, ale k podivu,

bez šedín, prostý, rezký ešte vždy

natoľko, že sa mnohí mýlili,

za mladšieho ho držiac od Beňa,

kým tento vskutku mladší toť už hnil.

Tiež mal sa dobre. Hodné gazdovstvo

uhájal; klopotil sa, hrdlačil

a skývraživo sháňal na hŕbu,

sťa keby celý svet chcel obsiahnuť:

a všetko vzdor tomu, že pre koho

ni nemal sporiť, bo veď potomka

mu nedoprial boh — Sestru Zuzanu

síc’ obdaril bol hojne drobizgom

tým, k tomu ovdovela zavčasu

i v nebárs pomeroch sa octla, bo

pán švagor Daniel — pravdu hovoriac —

nu, popíjal si pilne do smrti;

no že len dcérky mala: bezdetný

brat naskrz nemal vôle dajedno

vziať za svoje; a ženin — Judkin — rod

zval v istej pýche zavše háveďou.

Tým horšie s bratom Beňom ráčil sa.

Zajedno už to strašne škrelo ho,

že otec do škôl Beňa vypravil

(kdes’ do Gemera...) a rad rokov naň,

až po jurátstvo takmer (pokým sám

nezomrel), mnohý tvrdý dvadsiatnik

utrovil z dúžej mošny: jeho však,

ledaže stihol prebŕsť donátom,

už privrel ku pluhu a robotou

i v samom vzraste tela zaväzil.

Len tým sa zviedlo, že brat Beňo raz

i jurasorom stal sa, tykal si

so slúžnodvorským; slovo v stolici

mal aké-také: kým on, Eliáš,

hoc zeman tobôž, navždy krpčiarom

toť musel zostať, k hrude prikutý

a bez povážky — I jak by mu to

nebolo oči klalo dôsledne

a neškvarilo jatrá závisťou!? —

Ku tomu prišiel proces rodinný,

čo okľukami vliekol sa sťa had

i trval veľké roky. Eliáš

po smrti otca totiž vo všetkom

bol zostal; i jak šťastný držiteľ

odoprel rovný diel dať Beňovi:

vraj preškoloval hodne navyše,

kým on naň robiť musel — teraz nech

sa z črepa živí! a ak orať chce

pán veľkomožný, tož nech diplom si

čo lán či stráň v šír, pozdĺž rozprestrie;

nuž preto skrsnul medzi nimi spor.

A toto bolo, čo ich ešte viac

rozdvojilo a sťa tie póly dva

i odcudzilo — najmä staršieho!

(hja: on bol, ktorý prehral pravotu

vzdor, že i novonarodeniatka

mu čepček šupla Judka do vačku —),

hej, toho natoľko, že verejne

sa zaprisahal: nikdy, prenikdy

vraj neprekročí jeho noha viac

Beňovho prahu! — I ver’ držal sľub:

ni neobzrel sa v stranu Beňovu,

ak povedľa šiel, vše odvrátil zrak;

a mohol sa aj buchnúť stretnutím

doň abo jeho vážnej manželky:

čo kameň odrazil sa — najviac ak

zahmkal, odpľul — a už drobčil diaľ.

Tu Beňo onemocnel osudne.

Nuž navštívil ho asnáď? Prehorký!

bárs vedel, že ver’ Beňo zabudol

už dávno na hnev, i čul, že si ho

—preds’ brata — viac ráz žiadal ku sebe,

čajs’ odobrať sa — Nie, ni netúrnul;

ba ani neišiel mu na pohreb.

— Nuž Ezech v onen sviatok turíčny,

keď prísna mať tak nemilosrdne

ho vypudila z domu do sveta:

kam mal sa vrhnúť, chudák? — Po službách

jak vyšiel z chrámu, kde sa otužil

čo pravý kresťan viery vzrušením

(dač, možno, pohľadom i na Žofku:

veď v prvej sedela čo svätica

v belostnom rúchu, zánet na líčku,

jas lúčov kolo nej, i bolo čuť,

jak zvonným dúškom i chór preráža), —

z kostola, vravím, jak sa ubieral

i ocítil sa zrazu samotným:

len prirodzená vec, že bez dlhých

okolkov (predsa k svojmu dľa otca!)

hor’ vodou šibol prosto k strýkovi.

Ten oči vyvalil. Bo Ezechiel,

ač vravel s ním i uctieval ho vždy,

preds’, rodičom snáď kvôli, nechodil

ku nemu.

„Ľaľaď! — Vitaj, mi fili

Balthazáre či Ezech —“ ozval sa,

i od stola mu v stretky pricupkal.

„Tos’ ty!? hm,“ odpľul, ruky založil

si krížom nazad; „veru, novina,

a aká! — I rec, synku, čo bys’ rád?“

(porozkročil sa a nadstavil sluch).

Ezechiel okúňal sa s farbou von;

konečne ale musel vykrámiť,

čo za príčina dohnala ho ta.

„Tak!?“ stákal Eliáš a na päte

sa zvrtol —„Tak? hm!“ streknul zas —„Či tak?“

požmurkal očami; a cmuľknuv si

ret: „íha!“ spískal, „íha!“ — Vystrel sa

(bol územčistý, ale svalitý);

i prihladiac si chvisty narudlé,

nadpriadal: „Tisíc! — pekná historka!...

Hja, chlapče! tvoja horenosá mať

sa nazdá, že ty druhý Beňo si,

ktorého takto (ukázal mu i

vtom odpľul) okrúcala na palec,

i zahuckala neraz proti mne,

tá —! (zahrozil sa smerom k oblokom).

I dobre máš, keď nedáš sa — buď chlap!

Ty predsa nosíš klobúk! ktorý vždy

viac stojí, ako všetky čepúchy,

a čo by boly zlaté, kochlaté! —

Ba chlap si! (potľapkal ho po pleci)

chlap, užtoveru! — Ale bližej poď;

si doma, neboj! — Hm-hm (pousmial

sa potuteľne, kol úst schamril si,

dnes ráno vyholených na hladko,

i jak by čos’ bol našiel, poskočil).

Mňa to len teší, že si prišiel sem,

len teší! ver mi — Akožeby nie?

toť nemám syna! nemám — Nahraď ho! —

A u mňa práce nazbyt, Ezechiel,

až prez hlavu! — Šak z toho, otec tvoj

čo nezabral mi, nezmarhal som nič,

skôr pričinil, skôr! — Nuž, dosť robôtky

tu pre teba! a keď sa obabíš

dľa chuti, i pre ženu, pre deti,

pre — Ale dívaj! kde som zašiel až? —

Saď, synku, slož sa. Starká! —

(Judka vtom

dnu vkĺzla, i že zrela Ezecha,

až zmiatla sa —) Daj dobrý obed hneď!

toť synovec je naším hosťom dnes,

i zajtra, i vždy... čuješ?“ Fľochla a

von dvermi cúvla celá zjašená.

Eliáš ale sebou potiahov

synovca, sám hneď myknul za vrchstôl,

i sedel už a živo hnieždil sa;

i jako Judka jedlo priniesla,

vo vytržení núkal: „Ezko! jedz,

jedz, Judka moja, — pravá objedza! —

Ba, prisámbohu! veľmi teší ma...“

(Dosť ľahko, hútal pritom: Predsa raz

sa vyvŕšim! — ač pozde, lepšie preds’,

jak keby nikdy! — Jeho všetečnosť

ten aspoň náter mala — Kto ho vie?)