Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Láska tajomná, láska úprimná, láska stála

Anton Ottmayer

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Ecetiová, Silvia Harcsová, Katarína Sedliaková, Ina Chalupková, Ivana Hodošiová, Eva Lužáková, Andrea Kvasnicová, Daniela Kubíková, Andrej Kuric, Miriama Mládková, Daniel Winter, Karol Šefranko

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0034-6

Pôvodná publikácia

Anton Ottmayer. Tajomná láska. Tatran. Bratislava 1980. 145 s. Jozef R. Nižnanský zostavil výber, preložil a spracoval bibliografické poznámky. Július Noge napísal úvod. Daniela Lehutová redigovala. Alica Wursterová, zodpovedná redaktorka. Magda Zrubcová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Tajomná láska. Mína aneb Tajemná láska. Novella. Zora. Almanach na rok 1836. Druhí ročňík… Str. 65 — 140.

Úprimná láska. Mathilda aneb Uprimná láska. Novella. Zora. Almanach na rok 1839. Treťí ročník… Str. 139 — 220.

Stála láska. Žofka a Václav aneb Stálá láska. Novella. Zora. Almanach na rok 1840. Štvrtí ročník… Str. 169 — 242.

A. Ottmayer publikoval svoje novielky pod „dvojnázvami“, ako aj niektorí iní vtedajší autori (S. Godra, J. Chalupka a i.). V našom vydaní uvádzame autorove prózy pod druhými časťami názvov.

Edičná poznámka

Na rozdiel od staršej generácie bernolákovcov a ich literárnych úsilí, v ktorých dominovala prozaická tvorba, najmä náučná spisba, druhú bernolákovskú generáciu reprezentovala predovšetkým rozsiahla poetická tvorba J. Hollého. Typickým predstaviteľom prozaickej tvorby tohto obdobia bol žilinský rodák Anton Ottmayer prácami, ktoré uverejňujeme v tejto publikácii. Fabulu svojich próz zasádza autor do známeho mu považského prostredia, motiváciou i ladením sú adresované vtedajšiemu meštianskemu, prípadne pospolitému čitateľovi akiste aj so zámerom získať ho pre almanach a nahradiť mu inojazyčné populárne čítanie. S tým súvisí aj jazyk próz.

Bernolákovčinou napísané Ottmayerove novely majú značne knižnú, zložitú vetnú kompozíciu, hovorový štýl preniká miestami do patetických dialógov a vedno s lexikou ľudového jazyka sa uplatňujú najmä v opisoch prírody a jej živlov, ale nedosahuje živosť hovorovej reči, s akou sa stretáme vo Fándlyho náučných dielach.

Ottmayerove prózy v Zore sú dnes takmer neprístupné, a preto ich znovu vydávame v súčasnej slovenčine, aby sa po Bajzovej próze a výbere z Fándlyho rozprávok i veršov dostal do rúk záujemcom našej staršej prozaickej spisby aj prozaik druhej bernolákovskej generácie. Tento zväzok zahŕňa takmer celé dielko A. Ottmayera, nezaradili sme doň bez literárnych ambícií komponovaný spomienkový príbeh Velkomiselnosťi a človečenstva opravďiví príbeh stoľeťá devatnásteho a rozličné autorove sentencie zo Zory II, 1836.

Tajomná láska

Blaženosti bohov láska podstatou je,

ľudia láskou vyrovnávajú sa bohom!

Láska nebo ešte väčšmi znebešťuje

a chladnú zem na nebesia mení!

Schiller

Kraj na pravom brehu Váhu — siahajúci od nemálo dôležitého kedysi zámku i mesta Trenčína a pokračujúci popri Novom Meste nad Váhom až po Trnavu, podľa rozdelenia slávnej Trenčianskej stolice nazývaný Dolným vidiekom — je významný z viacerých príčin.

Trenčiansky zámok, vypínajúci sa na vysokom skalnatom návrší, hoci je už sčasti spustnutý, pyšne pozerá nielen na rovnako pomenované kráľovské mesto pod ním, ale aj na celý považský kraj rozprestierajúci sa vyše i niže neho a tiež sprava aj zľava, kde sa už ťahajú na dlhšom priestore vrchy a hole s väčšími dolinami, ba pyšne pozerá aj na tečúci Váh vždy plný dreva, akoby chcel svetu šťastného devätnásteho storočia porozprávať o všetkých víťazstvách, o všetkých udalostiach, čo sa pred storočiami odohrali alebo v ňom, alebo na jeho okolí.

Tento zámok si podmanil Ján Zápoľský a pri ňom sa prelialo veľa krvi, keď ho roku 1529 späť vybojoval cisár Ferdinand I.

Do tohto kraja sa roku 1624 presťahovali tisíce Moravanov, ktorí sa odtrhli od viery svojich praotcov a ktorým preto cisár Ferdinand II. prísne rozkázal zmeniť vlasť alebo novú vieru.

Toto je ten kút — teraz už roztomilý, utešený, príjemný a vzácny kút — kde každý rok veselo letuje do šesťtisíc zväčša prespolných hostí. A v tejto malej dedinke — teraz sa už vyrovnávajúcej pomaly mestu — dobre vychované a úhľadné panny si každodenne nachádzajú a získavajú mužov a úctiví, statoční mládenci zasa premilé žienky. Táto dedinka, kde môžu nevládni získať zdravie, po veselosti túžiaci nájsť kratochvíľu a všetky potechy tohto sveta, ľahkomyseľní hráči zasa príčiny celého svojho budúceho nešťastia — sú Trenčianske Teplice, vzdialené na hodinu od mesta. Toto bol teda ten kút, kde za cisára Leopolda I. roku 1667 hlavní osnovatelia Vešelínovho sprisahania pod zámienkou kúpeľnej liečby chystali vzburu proti cisárovi a nevernosť rozsievali aj na blízke polia —

Toto je ten kraj, kde mocných a významných odbojníkov Rákócziho s Bercsényim prinútil vodca cisárskeho vojska Heister zanechať obliehanie Nového Mesta a odtiahnuť na ľavý breh Váhu a tam potom roku 1706 utrpeli pod múrmi Trenčína takú ukrutnú porážku, že už viacej nevládali obnoviť svoju moc a výboje.

Po oboch stranách Váhu, na pravom brehu v Chocholnej i v blízkych chotároch a na ľavom brehu zasa v Kubrej, na polceste medzi Trenčínom a Teplicami, vyviera veľa prameňov kyslej vody, ktorú kubrianske babky a dievčice nosia do Trenčianskych Teplíc a každoročne utŕžia za ňu veľa zlatých.

Na tom istom brehu — dve hodiny cesty od Trenčína — leží aj druhý, taktiež významný starý zámok Beckov s podobne sa volajúcim mestečkom. Pole je tu už úradnejšie než v hornom kraji stolice, ba i vinohrady tu zakvitnú a hrozno dozrieva. Hoci zlé jazyky vravia, že beckovským vínom strašia všetečné a neposlušné deti, predsa môžem vydať svedectvo i ja i všetci hostia istého popredného domu, ako raz pri vynikajúcom obede dvadsaťročné beckovské víno podávané v malých pohárikoch celkom nahradilo tokajské víno.

Z Beckovského zámku vidieť zasa na pravom brehu Váhu tretí zámok v Čachticiach, mestečku patriacom už do Nitrianskej stolice, o ktorom povesť hovorí, že niekdajšia pani tohto zámku v túžbe zachovať si krásu čo najdlhšie, márnila v pivnici svoje slúžky, zhromažďovala ich krv a kúpavala sa v nej — kým sa o tejto ohavnosti nepresvedčila vrchnosť a nepotrestala ukrutnú paniu.

Prechod na pravý breh Váhu z Trenčína umožňuje drevený most, tam je veľké množstvo dedín, medzi ktorými vynikajú Kostolná s kaštieľom nitrianskeho biskupa, Chocholná, Kochanovce, Velčice, Adamovce, Melčice, Bohuslavice s utešeným kaštieľom a záhradou Erdődyovcov. Cez tieto dediny najmä v čase novomestského jarmoku a pred ním i po ňom sa ponáhľajú stovky vozov a kupcov i zďaleka, akoby bol chýrny výročný jarmok v dajakom významnom slobodnom kráľovskom meste. Pešky tade prechádzajú dobrým a v celej krajine známym červeným novomestským vínom rozveselení ľudia, spokojní s jarmočným výsledkom, a so spevom sa ponáhľajú domov. Za takýchto okolností štyri hodiny trvajúca cesta z Trenčína do Nového Mesta prejde tak veselo a rýchlo, že človek ešte nezabudol na Trenčín a Trenčiansky zámok, a už vchádza do inej stolice — do veselého Nového Mesta nad Váhom.

Tu v Adamovciach, ak sa nemýlim, na majetku svojich predkov, v zemianskom dvorci a v kúrii, ktorú postavil vari tretí pradedo, býval všeobecne obľúbený a pre svoju dobrú radu veľmi vážený zeman Ladislav ***, prísediaci správy slávnej Trenčianskej stolice, no nezaujímajúci sa o ostatné úrady a hodnosti. S manželkou Apolenou, taktiež pochádzajúcou z popredného zemianskeho rodu, skade dostala dobrú výchovu a potrebné znalosti, prežil vedno v manželstve dvadsaťpäť rokov a vždy ešte, najmä keď bol celý deň preč z domu a na noc sa vrátil, ju objal a pobozkal tak vrúcne a úprimne s milujúcim srdcom, akoby kňaz ich zväzok požehnal iba predchádzajúceho dňa.

O poľné hospodárstvo sa usilovne staral sám a múdro ho viedol, domácnosť i výchovu viacerých detí, ktoré im pánboh požehnal, mala na starosti verná a starostlivá matka. Sama s čeľaďou ľan i konope močila, trepala, priadla alebo dala priasť čeľadi, taktiež trenčianskym tkáčom utkané plátno bielila na neďalekom brehu Váhu, šila spodný a ostatný ženský odev, sama kuchárila a do všetkého tohto umenia zaúčala i svoje staršie dcérušky.

Ladislav rodový majetok z roka na rok zveľaďoval, usiloval sa ho aj zväčšiť a presvedčený bol, že kým sa nerozdelí a zostane vcelku, jeho výnos vystačí nielen na nevyhnutné potreby celej rodiny, ale dá sa z neho vyťažiť aj na prepych, aký vyžaduje tradícia jeho domu i súčasné poživačné časy. No jednako ho náramne trápila starosť, keď si pomyslel, že z tohto istého už zveľadeného majetku, z ktorého žije teraz jedna rodina, po jeho smrti z rozdeleného na sedmoro dielov bude musieť žiť sedem rodín. A preto — presvedčený z vlastnej skúsenosti, že rodičia dobrou výchovou a vzdelaním zanechajú deťom oveľa väčší a výnosnejší majetok, než keby im zanechali na dedenie domy, polia a poddaných — nič nezanedbal, aby najmä jeho najstaršie deti získali dokonalú výchovu.

Zaumienil si teda svoje dve dcérky Mínu a Betku dať na rok do Trnavy a na dva roky do Prešporka, aby sa tam naučili jednak v živote potrebné krajinské reči, ktorých znalosť povznáša človeka, jednak aby si osvojili neznáme im ešte ženské práce aj iné užitočné vedomosti a napokon pri všetkej počestnosti sa dobre oboznámili so spoločenským životom, s ktorým sa nemôžu stretnúť na vidieku.

Štrnásťročná dievčička Mína bola už teraz vynikajúcim dielom prírody, takže u nej sa už nič žiadať nemohlo, len aby vedomosti a výchova ešte zdokonalili, čím ju tak štedro obdarovala príroda.

Mladšia dvanásťročná sestra Betka bola obveselením celého domu. Kým sa toto čiernooké neviniatko zabávalo ešte detskými hrami, Mína sa už od nich odpútavala a prejavovala veľký záujem o čítanie veselých i poučných kníh a najmä o spev a hudbu, v čom sa už rok cvičila doma.

Raz, keď starostlivý otec rozkázal pripraviť na cestu všetko potrebné a bedlivá matka chystala šaty premilých svojich detí na tri roky, veselá Mína pribehla ku klavíru a začala spievať národnú pieseň, ktorá jej zrazu prišla na um. Pri speve však už necítila zvyčajnú rodinnú pohodu, ale zmocnila sa jej akáci clivosť. A keď sa dostala k slovám

Svietila mi zora do mamkinho dvora,

teraz už nebude ani do pitvora,

začali sa jej z veľkých sivých očí proti vôli pretískať slzy ako perly a Mína — vždy veselá Mína sa horko rozplakala.

„Čo ti je, srdienko moje?“ spýtala sa jej predesená matka, ktorá začula Mínin vzlykot až do druhej izby a ihneď dobehla.

„Neviem, drahá mamička, čo ma to zrazu pochytilo,“ smutne odvetila o chvíľu už upokojená Mína. „Cítim čosi také, čo som dosiaľ nepocítila — akýsi žiaľ, ktorý mi v najveselšom speve tak náramne zovrel prsia i srdce, takmer nedal dýchať a — neviem prečo — nahnal ma do plaču.“ A pritom sa ešte väčšmi rozplakala.

Múdra a skúsená matka hneď pochopila, že jedinou príčinou tejto prvej clivoty môže byť prvá rozlúčka detí s rodičmi, a preto utišovala rozžialenú Mínu, až ju napokon celkom upokojila, keď jej vysvetlila všetky dôsledky tejto potrebnej rozlúčky a sľúbila jej, že každý rok príde dva razy za ňou.

Ihravá Betka si zatiaľ neveľa robila z odchodu a rozlúčky, zhľadávala všetky svoje detské hračky a ukladala ich do určenej na to truhličky. Táto rozlúčka nepôsobila na ňu väčšmi než odchod s matkou na trenčiansky jarmok, z ktorého sa vždy večer vrátili zasa domov.

Na druhý deň im odchod a rozlúčka s premilým otcom nepripadali ani tak ťažko, lebo milovaná mamička odprevadila svoje dcérky až do Trnavy a tam ich starostlivo ubytovala v dome, kde vzdelávali mladé dievčence. A potom svoje poklady nenavštívila cez rok iba dva razy podľa sľubu, ale zo päť ráz a spolu s otcom po roku ich odviezla do Prešporka. Tam sa nič nezanedbalo, aby po vzdelaní a učení túžiace dievčence uspokojivo splnili tento cieľ — čo po troch rokoch ochotne uznávalo celé okolie.

Mína — teraz už sedemnásťročná a urastená — ako vzdelaná panna sa ponášala na anjelov. Jej veľké jagavé sivé oči boli nebezpečenstvom pre všetky mužské srdcia. Jej dlhé zlaté, ako hodváb jemné vlasy sa ligotali priam ako poludňajšie slnko a jej pevné, zdravé, alabaster zahanbujúce telo utešene ozdobovali na lícach dve ruže v najkrajšom kvete. Ustavičné vlnenie jej vysokoklenutých pŕs naznačovalo oheň a cit. Mína i čiernooká rozkvitajúca už Betka boli vzdelané, poznali reči, vyznali sa vo všelijakých domácich i odborných prácach, ale vynikali najmä v speve a v hudbe. A keď sa zemianski susedia zhovárali o perlách Dolného vidieka, mysleli tým Mínu a Betku. Míninu hodnotu ešte utvrdzovali a obľúbenosť u susedov ešte zvyšovali najmä jej dve pekné vlastnosti — prívetivosť voči susedom a priateľom otcovho domu a priam slepá, ešte nikdy ničím nenarušená poslušnosť voči rodičom.

Pre to a pre mimoriadnu pohostinnosť Ladislava i jeho ženy Apoleny nebolo ani čudné, že všetko zemianstvo — ženatí aj slobodní, starší páni aj mládenci schádzali sa každú nedeľu popoludní v Ladislavovom dome, kde si čas do večera krátili hrami, žartovaním a inými rozmanitými zábavami.

Už niekoľko mesiacov sa Mína stretala a spoznávala s mnohými príjemnými a milými mladíkmi a bezúhonne sa s nimi zabávala — no ešte nevedela, čo je láska. A teda sa jej ani nesnívalo, akú ohromnú premenu spôsobí zrazu u nej neskúsenej — a to onedlho — tento dosiaľ neznámy, nevídaný a nebezpečný hosť, koľko jej prinesie žiaľu, nepokoja, zapríčiní clivosti a hlbokých útrap. Všetko sa to stalo istú augustovú nedeľu — a všetko za jedinú polhodinku!

Zlaté slniečko už zapadlo za belasé hory, vtáky si už hľadali nocľah a nepokojne čvikotali, netopier už poletoval okolo kúrie pána Ladislava a hostia už stade poodchádzali, na prosbu matky Apoleny zdržali sa tam iba dvaja najbližší a najvzácnejší mladíci — keď do dvora dohrmel nejaký kočiar a nový hosť mocne zabúchal na dvere.

Ladislav i Apolena srdečne privítali dobrého známeho a verného priateľa, každodenného hosťa svojho domu, kapitána *** vo výslužbe, ktorý sa navrátil z dlhšej cesty a chcel ešte toho večera navštíviť Ladislava. Tento všeobecne známy statočný človek, verný priateľ a predtým dobrý a udatný vojak, teraz bohatý hospodár býval v najbližšej dedine a všetci susedia si ho vážili a mali ho radi. Aj Mína uznávala všetky dobré vlastnosti tohto staršieho pána, prívetivo sa správala voči nemu a vypytovala sa ho na mnoho vecí, čo bolo kapitánovi najvzácnejšie, lebo od istého času rád videl Mínu a neraz rozmýšľal o tom, že ju urobí šťastnou.

„Nechže nás teda pánboh ešte veľa rokov zachová v dobrom zdraví a trvalom priateľstve!“ pripíjal kapitán, keď mu Betka na mamičkino znamenie ponúkla starého novomestského červeného vína. A hneď po ňom dvihol pohár natešený Ladislav, štrngol si s kapitánom a taktiež ho vyprázdnil na „šťastný návrat a veselé stretnutie“.

Zvyšok večera im rýchlo a mimovoľne ušiel pri rozprávaní kapitána o jeho náročnej ceste, pri nevinných klebietkach a menších spoločenských hrách. Naposledy kapitán i ostatní hostia požiadali Mínu, aby im na rozlúčku zahrala a zaspievala nejakú národnú pieseň. Mína vďačne vyhovela rodičom aj hosťom a začala spievať žiadanú pieseň.

Nikdy ešte Mína nespievala tak roztomilo a s citom, ale aj pokojne ako teraz, keď sa dostala k veršom piesne:

Keď sa my dva rozlúčime,

ej, dve srdiečka zarmútime,

ej, dve srdiečka zarmútime.

Jedno moje, druhé tvoje —

ej, budú plakať obidvoje,

ej, budú plakať obidvoje.

Chúďa Mína, ani si len netušila, že v tejto chvíli sa skončil pokoj tvojho nevinného srdca, že už túto noc ti bude veľmi úzky otcovský dom, v ktorom jedine si doteraz prežívala radosti mladého života!

Zrazu — akoby z oblakov doletela — začuli zo záhrady pod oknom, pri ktorom všetci hostia obklopili spievajúcu Mínu, utešenú, príjemne a spôsobne za sprievodu gitary znejúcu melódiu národnej piesne, čo precítene spieval nejaký neznámy a tu nechyrovaný spevák:

Na Trenčianskom zámku

dva holuby sedia,

ľudia im závidia,

že sa rady vidia…

Príjemný spev prekvapil všetkých prítomných, ale najmä Mínu. Mínu preto, lebo bol pekný a podľa spevu možno ľahko odhadnúť speváka. Starostliví rodičia sa preľakli preto, lebo si nevedeli vysvetliť, ako sa neznámy spevák dostal cez zatvorené domové i záhradné vráta. Spev nepríjemne prekvapil z hostí najmä kapitána, a to pre príčinu, ktorú ešte vtedy nemohli uhádnuť ani rodičia ani Mína.

Mína v tej chvíli prerušila svoj spev a dychtivo otvorila oblok. Chválili všetci speváka a prosili ho, aby sa mu páčilo dnuka. No nedbal na všetky reči a keď skončil jednu pieseň, ešte krajšie začal spievať druhú.

Túto čudnú príhodu si nevedeli vysvetliť. Mína — rozžiarená a rozochvená navrhla, aby s ňou išiel dakto do záhrady a prinútil neznámeho speváka vyhovieť želaniu všetkých hostí a vojsť do domu.

Otec Ladislav i kapitán ihneď podali Míne ruky a zišli dolu schodmi do záhrady za čudným človekom, ktorý sa pri ich príchode ani nepohol, akoby nikoho nevidel, a precítene dokončieval svoj krásny spev.

V dedine bolo už dávno vyzvonené na večer a len kedy-tedy sa ozval pošmúrny hlas nočného hlásnika, aby ľudia dávali pozor na oheň. Na záhradnú trávu už husto padala ako perly biela rosa, i zdala sa mokrá, akoby celý deň bolo pršalo. Hoci jasne svietil mesiac, predsa každý peň medzi stromovím zdal sa striehnúcim nebezpečným človekom.

Na mieste najjasnejšie osvetlenom mesiacom stál spevák — asi dvadsaťdvaročný mladík, ktorého planúce vranie, ale na Mínu krotko sa upierajúce oči aj gaštanové vlasy, okrúhlu príjemnú tvár s ružovými lícami a veľmi peknú postavu Mína dobre rozoznala už na desať krokov. Tvár i odev a dokonalý spev mladíka jasne nasvedčovali, že pochádza z dobrého rodu.

„Prepáčte, môj milý pane, ktokoľvek ste, že vás prerušujem v krásnom speve,“ začal Ladislav, keď sa celkom priblížili k spevákovi. „Urobte po vôli mne ako pánovi tohto domu i všetkým domácim a žiadajúcim hosťom, poctite nás svojou prítomnosťou aspoň na polhodinu a občerstvite si znamenité hrdlo čo len jedným pohárom dobrého novomestského vína.“

Spevák — akoby sa nič nebolo stalo, akoby nikoho nevidel a bol stále v záhrade sám — neodpovedal ani slova, iba kedy-tedy obrátil svoje oči na Mínu a začal spievať smutnú pieseň.

Mína sa rozochvela na celom tele, kedykoľvek krásny mladík na ňu pozrel a jej sivé oči sa stretli s vranými očami neznámeho. Nevinné srdce jej začalo nepokojne biť a dychtivo očakávala jeho odpoveď v túžbe zotrvať v jeho spoločnosti aspoň polhodinku. Už-už sa chcela ozvať, ale nepozdávalo sa jej ani jedno slovo, čo sa jej rodilo v mysli. Otec i kapitán chceli zanechať čudného mladíka samého, no sklamaná Mína s veľkým vzrušením odtiahla krásnemu mladíkovi ruku od gitary a chytro povedala:

„Aspoň mne vyjavte — kto ste, čo ste a odkiaľ ste?“

Mladík si v tej chvíli nebadane pritisol Míninu ruku na srdce, že to nemohli spozorovať ani otec ani kapitán, zberajúci sa už späť do domu, no ihneď ju zasa pustil a s planúcim zrakom povedal: „Ja som nešťastný človek!“ Nato si ľavou rukou chytil čelo, odvrátil sa od Míny a akoby sa hlboko zamyslel nad svojím nešťastím, rýchlym krokom sa pustil na opačnú stranu záhrady.

„Vráťme sa a nechajme ho tak!“ povedal kapitán, keď krásny mladík zašiel od nich vari na štyridsať krokov. „Je to nejaký ničomný bludár alebo blázon a nezaškodilo by tohto beztak neznámeho človeka odovzdať obecnej vrchnosti aspoň do zajtrajška.“

„Milý priateľ,“ odpovedal pán Ladislav, „nepredpokladám ani jedno ani druhé, lebo bludár nevyzerá tak ako tento mladý človek, ktorému sa z krotkej tváre a pohľadu zračí aj dobrý rod aj mimoriadne vlastnosti. Nie je ani blázon, lebo blázon nezaspieva tak utešene a dokonale. Verím však jeho slovám, že je nešťastný, no v čom vidí svoje šťastie, to veru neviem povedať. Nech teda zostane v záhrade, veď zajtra ráno sa vyrieši aj táto hádanka.“

Mína — ktorá sa chvela na celom tele a bolo jej nevýslovne sladko, keď si tento krásny mladík ukradomky pritisol jej ruku na svoje srdce — nemohla a ani nechcela povedať čo len slovo. Na kapitánove reči sa v srdci hnevala, a otcovi by bola najradšej vybozkávala ruky aj líca, že si o spevákovi nemyslí nič zlé — no hanbila sa vyjaviť, že jej záleží na neznámom spevákovi. Ona myslela o ňom ešte lepšie ako jej drahý otec, ona ani to nemyslela, že je nešťastný — ale vari zaľúbený. Do koho je však zaľúbený, neodvážila sa hádať, ale keď predsa o tom uvažovala a chcela uhádnuť, prsia sa jej začali vysoko dvíhať a nevinná Mína sa zarumenila. Presvedčená bola, že je z dobrého rodu a že je aj vzdelaný —

A veru jediná Mína správne predpokladala. Lebo Janko — ako sa menoval ten krásny mladík a záhadný spevák — pochádzal taktiež zo zemianskeho rodu v Trenčianskej, bol vzdelaný a dobre vychovaný, ako vyžadujú terajšie časy. Keď Mína prišla do Prešporka, Janko už končil právo. Známi mu viac ráz predstavili Mínu akože krajanku, ktorej krásu vždy obdivoval, no neprejavil to a neodvážil sa s ňou bližšie zoznámiť. Mína však z Prešporka zrazu zmizla a v tomto čase musel sa Janko navrátiť do Trenčianskej stolice, aby prevzal zverený mu úrad. Keďže dobre poznal obec i dom, kde bývala Mína, vyrátal si teda cestu i čas tak, aby ta prišiel na noc. Už v Prešporku pri odchode si zaumienil, že na počesť a chválu prekrásnej Míny, ktorú tajne ľúbil, zahrá a zaspieva v noci pod jej oblokmi. Všetky okolnosti súvisiace s týmto domom vyzvedel sa od krčmára, u ktorého sa na noc ubytoval. Keďže domové i záhradné vráta večer zatvárali dosť zavčasu, nemal inú možnosť dostať sa do záhrady a pod Mínine obloky ako cez záhradné parkany, ktoré sa mu podarí alebo nepodarí preskočiť. Tak totiž slepá láska prebŕdava všetky nebezpečenstvá tohto sveta.

Keď Ladislav, kapitán a Mína odišli zo záhrady a vrátili sa k čakajúcim hosťom, zaľúbený Janko zaspieval ešte raz na rozlúčku pod tými istými oknami a potom zo záhrady rýchlo zmizol.

O čudnom spevákovi chvíľu ešte rozprávali aj dobre aj zle, no keďže bolo už neskoro, všetci hostia sa pobrali so želaním dobrej noci a sladkých snov a o pol hodiny panoval v Ladislavovom dome nočný pokoj.

Jediná Mína iba driemala a nijako nemohla zaspať. Obraz krásneho mladíka jej ustavične poletoval pred očami. Zmocňoval sa jej náramný nepokoj. Prehadzovala sa v posteli, ale nemohla nájsť pohodlné miesto ani pokoj. Vzdychala a sama na seba sa hnevala, že bola taká nemúdra a nevyzvedela sa aspoň potajomky od mladíka meno a mesto, kde býva. Rozmýšľala, tuho rozmýšľala a zdalo sa jej, že speváka už dakde videla — A veru, napokon sa rozpamätala, že v Prešporku tento mladík prešiel neraz popri nej a so záujmom za ňou pozeral. Viacej nevedela o ňom nič, no dúfala, že sa o ňom viacej dozvie a dopočuje v dedinskej krčme, kde akiste nocoval. Zaumienila si teda, že sa hneď včasráno tajne pozhovára s krčmárom.

Keďže celú noc nezažmúrila oka, ľahko jej bolo splniť, čo si zaumienila. Krčma stála iba zopár krokov od otcovského domu. Krčmár už vyzeral, aký bude deň, či sa bude môcť orať ražnisko, lež keď zbadal Mínu, ihneď sa poponáhľal k nej a podľa príkazu jej nebadane odovzdal list.

Hoci Mína doteraz nič podobné ani neprijala, ani neodovzdala bez matkinho vedomia, teraz jej bolo vzácne toto tajomstvo. Keď sa vrátila domov, rozochvená v záhrade na skrytom mieste otvorila list. Našla v ňom karôtku, na ktorej boli napísané iba slová: Najkrajšej Míne, ktorú si ctí, zbožňuje a miluje — — Janko ***. Pripojený bol ešte v papieri zavinutý krásne umelecky, verne a dokonale vymaľovaný Jankov portrét, ktorý hneď dychtivo pobozkala a spolu s lístkom ohromne naradovaná ukryla do záňadria a vrátila sa späť do svojej izby. O niekoľko minút starostlivá gazdiná už budila svoje dcérky a zo susednej izby upozorňovala najmä Mínu, aby dozrela na hospodárstvo.

Aj Ladislav myslel na včerajšiu príhodu so spevákom, ponáhľal sa do záhrady, odomkol dvere a hľadal včerajšieho speváka, o ktorom sa domnieval, že prenocoval v záhrade. No nenašiel ani stopy, kade prišiel alebo vyšiel. Potom sa pobral za krčmárom, ale aj od toho sa dozvedel iba toľko, že včera večer sa do krčmy na kočiari doviezol akýsi krásny mladý pán, ktorý riadne platil a nocoval v hosťovskej izbe. Pravda, neskoro večer videl, že mladý pán s gitarou odbehol z krčmy — neskoro v noci sa vrátil späť a už pred svitaním odišiel na horné strany. Kto je a čo je, odkiaľ je — to krčmár nevedel povedať.

Teraz už aj Ladislav veril, že celá včerajšia príhoda je iba žart nejakého známeho mladíka, ktorý sa nechcel prezradiť, a preto sa o príhodu nikto viac nestaral. Nezabudla na ňu iba Mína, ktorá na Jankov obrázok každý deň s potechou pozrela i sto ráz a milého Janka poznala už rovnako ako každodenného hosťa. Obrázok jeho podoby celé dni ustavične nosila v záňadrí, na noc ho vždy vkladala pod podušku a — nesmierne za ním túžila.

Od toho času Mína zosmutnela, málo jedávala, so sestrou Betkou zriedkakedy požartovala, spievala iba smutné piesne, bývala zamyslená a na všetky otázky odpovedala nezvyčajne stroho. Najradšej sa prechádzala sama alebo sedela v záhrade medzi hustým stromovím. Múdra matka Apolena to pobadala, no kedykoľvek sa jej spýtala na príčinu takej veľkej zmeny, Mína s predstieranou niekdajšou veselosťou priskočila k milej matke, ruky jej so smiechom bozkávala a zavše žartovne povedala:

„Už raz neviem, drahá mamička, čo odo mňa chcete — veď navždy nemôžem ostať deckom — veď sama ste neraz vraveli, že človek mení náturu každých sedem rokov!“ A potom rýchlo odbehla dozrieť na čeľaď, čo sa veľmi páčilo gazdovsky založenej matke.

Mínina túžba aspoň zazrieť krásneho a milého Janka sa onedlho splnila. Príležitosť poskytli nasledujúce udalosti.

Trenčiansky boží chrám — farský kostol, jeden z najstarších katolíckych kostolov v Uhorskej krajine, zasvätený je Narodeniu Panny Márie. Na tento výročný deň chcel regenschori pripraviť slávnostnú Omšu Rossiniho a potreboval veľa spevákov i hudobníkov. Nechýbal tu ani Janko, ktorý sa medzi prvými prihlásil na sólo a očakával tento deň u tetky neďaleko Trenčína.

Chýr o chystanej slávnosti doletel aj do Ladislavovho domu. Pán Ladislav mal však na ten deň určené zhromaždenie svojho rodu kvôli deleniu obecných hôr, a preto nemohol odísť do Trenčína. Matka Apolena nechcela zasa nechať celý dom a gazdovstvo naverímboha, takisto nemienila ísť do Trenčína. No jednako dobrý otec, ktorý svoje deti a najmä Mínu mal zo srdca rád, ľahko našiel východisko — ihneď napísal sestre vydatej neďaleko Trenčína a prosil ju, žeby predo dňom Narodenia Panny Márie odviezla k sebe Mínu i Betku a celý tento chýrny deň prevzala na seba materinské povinnosti a starosť o ne, čo tetka aj vďačne urobila. A Mína — natešená Mína už večer pred pamätným dňom sa ocitla blízko trenčianskych múrov — plná nádeje sa tešila, ešte sama však nevedela čomu. No keby bola vedela, že milý Janko je od nej iba na štyri strelenia, že bude spať v tej istej dedine u svojej tetky!

Janko sa všetko dozvedel a srdce sa mu potešilo, lebo dúfal, že azda zajtra sa naskytne príležitosť a zíde sa so svojou milovanou Mínou a povie jej, čo k nej cíti. Jeho tetka s Míninou tetkou boli dobré priateľky už veľa rokov a často sa navštevovali. „Ach, Mína, duša moja najdrahšia,“ vzdychol si Janko, „keby si vedela, akú nepokojnú noc musí zakúsiť mladík, čo žije len pre teba!“

Zadumaný smutne si ľahol — ale nádej, láska a túžba za Mínou mu nedovolili ani zdriemnuť. „Nuž,“ pomyslel si, „aj tak nemôžeš spať, pôjdeš pod Mínin oblok a hoci bude Mína pohrúžená v hlbokom spánku, osladíš jej ho príjemným a tichým spevom.“

Schytil teda gitaru a o malú chvíľku stál už plný nádeje pod Míniným oblokom, lebo vedel, v ktorej svetlici Mína spí. Spieval dlho a rozcítene — ale Mína zopár dní už nespala tak tuho a chutne ako tento raz. Dokončieval poslednú pieseň, ktorou chválil Míninu krásu a spanilosť:

  Ach, čože to vidím? Ó divy,

pannu v purpurovom kvete, krajšiu než Majolína,

  než sú rusalky studničiek!

Ktože je to, či sama vari veliteľka Páfu?

  „Ej, či nevidíš? To Mína je!“