Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Autor: © Zdenka Wenzlová Švábeková, 2018

Redaktor: Mgr. Simona Rošková

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Obálka: © Matej Faltin

Vydavateľstvo: © Elist, Liptovský Mikuláš

Rok vydania: 2018

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-171-6

ISBN MOBI: 978-80-8197-172-3

Venujem ti iba knihu, žiadne statky.

Prečítaj si trpký život ženy, matky.

S láskou

autorka

Predslov

Sedím oproti žene, ktorá napriek mejkapu na tvári nevie skryť, čo ju sprevádza celý život.

V očiach má odraz traumatizovaného detstva, nevydareného manželstva, ale aj mnoho iných útrap. Chvenie rúk prezrádza, že sa s ňou život vôbec nemaznal. Pri zmienke o deťoch sú to práve oči, ktoré ju zradia, zalejú sa slzami a spustia neuveriteľný príbeh dieťaťa, ženy, manželky a matky.

So súhlasom hlavnej postavy Lindy vás podľa jej spomienok prevediem príbehom, v ktorom nikdy neboli potrestaní vinníci zodpovední za jej utrpenie. Už ako malé dieťa nenašla v nikom oporu a nemala silu brániť sa proti špine, ktorá pretekala cez jej útle telíčko. Podobná ničivá spúšť sa jej životom preháňala aj v dospelosti a zanechávala na duši nezmazateľné stopy utrpenia.

Po prežití detstva plného traumy sa ocitla v úlohe matky, ktorej nikto nedal návod, ako má žiť a nemal ju kto zdvihnúť, keď opakovane padala. Naučili ju iba skloniť hlavu, trpieť, lebo tak to má byť. Vraj taký je údel matky.

Cítim, ako sa jej touto spoveďou vyplavuje z tela arzén bolesti, lebo práve tento druh jedu jej do jedla pridávali všetci tí, ktorí ju mali milovať a chrániť.

1. kapitola
Prekliaty život

Volám sa Linda a môj životný príbeh sa začal ešte pred mojím narodením. Všetko, na čo si, pochopiteľne, nemôžem spomenúť, som si vypočula od ľudí, ktorí mi boli rodinne blízki, napríklad od mamy, babky Lindy, deda Emila, babky Aničky, strýka Filipa, mamy Eleny, otčima Paľa, otca Andrea, macochy Irmy, ako aj od priateľov a známych, s ktorými sa moja rodina stretávala. Práve z ich úst som postupne dostávala rokmi potvrdené vierohodné informácie.

Narodila som sa veľmi mladým rodičom, ktorí podľa rozprávania rodinných príslušníkov neboli na dieťa ani na manželstvo pripravení. Ako to býva v rodinách, nedaj Boh, keď sa medzi mladých pripletie niekto tretí.

V tomto prípade to bola mamina matka, ktorá bola veľmi proti tomuto zväzku. Podľa nej si dcéra nevybrala vhodného partnera. Bol to obyčajný kaderník z dediny a navyše z chudobnej rodiny. Ona však mala predstavu, že dcéra sa vydá za vysokopostaveného a bohatého muža. Čo sa jej nedarilo po dobrom, skúšala po zlom.

Ako fúria vbehla k dcére do izby a ešte pred svadbou jej roztrhala svadobné šaty. Ani toto trúfalé a zúfalé gesto však nemohlo zmeniť rozhodnutie dvoch zaľúbených ľudí. A tak sa dcéra aj napriek matkinmu hnevu a nesúhlasu vydala za muža svojich snov.

Jej matka sa aj napriek tomu nevzdala a na svadbu dcéry Eleny prišla s veľkým hnevom a vopred premysleným zámerom. Z úst jej šľahala zloba ako ničivé plamene pri požiari a pred všetkými ľuďmi v rodine zakričala: „Elena, preklínam ťa!“ Zrejme jej tá hrozná veta nestačila, lebo pokračovala: „Preklínam aj dieťa, ktoré nosíš pod srdcom, aj ďalšie deti a celú rodinu, ktorú budeš kedy mať!“

Vyslovením svojich slov udala svadbe zvláštny tón a nikto sa na nej necítil dobre. Zábava vyhorela a hostia sa porozchádzali skôr, než zmizlo jedlo zo stolov.

Na svet som prišla asi štyri mesiace po svadobnom obrade. Moja mama Elena v snahe o zmierenie sa s matkou prijala jej návrh, aby mi dali meno po nej. Preto sa volám Linda.

Tak sa aj stalo a zdanlivá spokojnosť bola na oboch stranách. Prímerie však netrvalo dlho, čomu napomohla i neprítomnosť môjho otca, ktorý musel hneď po mojom narodení odísť na základnú vojenskú službu.

Mama nechcela zostať u svokry, pretože sa v tej rodine necítila dobre. Jedného dňa sa vybrala poprosiť matku, či by sa nemohla vrátiť domov. Tá súhlasila, ale jej nenávisť k dcérinmu manželovi nepoznala hraníc, a tak si stanovila podmienku, že môže prísť až vtedy, keď sa rozvedie s tým niktošom.

Osamotená a naivná mama poslúchla a podala žiadosť o rozvod. Rozvodové konanie prebehlo rýchlo, ešte počas vojenskej služby môjho otca. A tým sa vzťah mamy a otca natrvalo ukončil. Vrátila sa so mnou do rodičovského bytu, v ktorom bývala matka, jej druhý manžel Emil a ich spoločný syn Filip.

Paradoxom bolo, že to bola práve babka, ktorá sa o mňa po narodení starala. Akoby si slovami plnými zloby, ktoré vyslovila ešte pred mojím príchodom na svet, uvedomovala svoju vinu, a takto chcela všetko odčiniť.

Alebo mala na to iný dôvod? Trápili ju azda výčitky svedomia, že nepripravila dcéru na rodičovstvo alebo že ju nenaučila zodpovednosti?

Pravda je, že mama bola veľmi mladá a na materstvo absolútne nepripravená. Bála sa ma chytiť do náručia, nieto ma ešte kúpať, prebaľovať a kŕmiť. Zastúpila ju babka, ktorá sa snažila nič nezanedbať.

Mala som vykĺbené nožičky, preto ma musela naširoko baliť až dovtedy, kým sa nepotvrdilo, že je problém zažehnaný. Porušenie krčného stavca, ktoré bolo následkom pôrodu, sa po zdĺhavom vyšetrení rozhodli lekári operovať.

Neskôr, keď babka Linda zistila, že škúlim na jedno oko, navštevovala so mnou aj očného lekára. Jediným východiskom bolo nosenie okuliarov, ktoré mi zdobili tvár od dvoch rokov. Babka Linda bez reptania zobrala na svoje plecia všetky starosti, ktoré by inak musela riešiť moja mama.

Udalosti ďalších rokov boli naplnením kliatby, ktorú vyriekla babka Linda a ktorá svoje slová, bohužiaľ, nemohla už vziať späť.

Pre mamu nebolo v tom čase jednoduché zostať sama s dieťaťom. Krásna mladá žena s pekným telom a nádhernými vlasmi bola prirodzene okamžitým stredobodom pozornosti druhého pohlavia. Čelila rôznym návrhom od mužov, ktorí si trúfali na rozvedenú ženu. Najhoršie znášala to, keď si na ňu robil chuť aj manžel jej matky. Dával jej veľmi trúfalé návrhy, o ktorých jej matka nemala ani tušenia. Mama to však z pochopiteľných dôvodov tajila. Bála sa, že ak by to aj matke povedala, v snahe zachrániť si manželstvo by ju vyhodila a ona by nemala kam ísť.

Samota mladej ženy bez partnera bola zlá, a preto sa intenzívne začala obzerať po mužovi, ktorý by zodpovedal jej predstavám. Asi dva roky z môjho detstva som pobudla s matkou u babky Lindy.

Mame sa po dvoch rokoch predsa len podarilo nájsť si známosť. Bol to nástrojár, pekný muž s hustými čiernymi vlasmi menom Pavol. Opäť to nebol chlap, ktorého by si babka Linda želala, ale bol zručný a správal sa ku mne aj ku všetkým láskavo. A práve jeho príjemné správanie dopomohlo mame k rozhodnutiu vydať sa zaňho. Vtedy mi vysvetlila, že to bude môj tato, a tak ho budem volať.

Bývanie v rodičovskom byte však čoskoro začalo vytvárať dusnú atmosféru a čo by nikto nečakal, babka Linda začala manžela mojej matky neznášať. A to bol hlavný dôvod, že sme sa o pár mesiacov po ich svadbe odsťahovali na dedinu.

Tam sa narodila aj moja sestra Elenka. Bola to veľká radosť, ale pre mamu a jej manžela rovnako aj strašný šok. Do rodiny pribudlo krásne dievčatko s pomerne vážnym postihnutím pohybového aparátu. Hrozilo, že nikdy nebude chodiť. Elenke nepomohlo ani balenie naširoko, ako to bolo u mňa, radu nevedeli dať ani lekári.

Mama musela venovať Elenke zvýšenú pozornosť a spolu s manželom sa točili okolo nej od rána do večera, preto som bola ako dieťa odkázaná väčšinu dňa sama na seba. Možno preto, lebo odmalička sa o mňa starala babka Linda, moja mama nenadobudla ku mne starostlivý materinský vzťah.

Od Elenkinho narodenia sa situácia stále zhoršovala a boli chvíle, keď mama na mňa úplne zabúdala.

Keď sa spamätala, iba podotkla: „Joj, Linduška, takmer som na teba zabudla. Budeš papať?“ Inokedy: „Linduška, zabudla som ťa okúpať.“ Nie raz som ju počula vzdychať: „Ako to mám všetko zvládnuť sama?“

Dalo by sa povedať, že cez deň ma vychovávala ulica a susedky. Ako malé štvorročné dieťa som všade vliezla a všetko ma zaujímalo. Bola som veľmi zhovorčivá a dôverčivá. Keď som videla za plotom susedku Vierku, začala som sa s ňou ihneď rozprávať. Teta si ma veľmi obľúbila a po upečení voňavých bálešov na mňa ponad plot kričala: „Poď sem, ty moja blonďavá rapotačka, poď si zobrať báleš.“ Tak sa volal slaný osúch, ktorý mi veľmi chutil. Druhá suseda oproti ma zas núkala malinovým sirupom. Tak ako som si vytvárala kamarátstvo s dospelými, vznikalo aj s ich deťmi.

Každý deň som zablúdila do niektorého dvora. Lákali ma dobroty aj kamaráti, s ktorými som sa mohla hrať a rozprávať. Keď mama niekedy postrehla, že ma dlho niet, na celý dvor kričala: „Linda, kde si?!“

Mamino volanie som nepočula, ale začula ho susedka Vierka, ktorá jej odvetila: „Susedka, Linduška je u nás, nebojte sa, privediem ju.“

„Pošlite ju domov, suseda, nemôže len tak odísť z dvora,“ hnevala sa mama a nástojila na tom, aby som sa okamžite pobrala domov.

Po príchode ma mama vyhrešila a zakázala mi bez opýtania sa odísť. Pohrozila mi, že ak to poruším, už nikdy nebudem môcť ísť za deťmi.

To by bolo strašné, pomyslela som si, ale o chvíľu som na všetko zabudla. Keď som zbadala na ulici husi, nemyslela som na zákaz ani bitku a začala som ich naháňať až po dom tretieho suseda. Tam som sa zastavila, lebo sa oproti mne rozbehol veľký gunár, ktorý ma dobehol a syčal na mňa.

Práve prechádzala po ulici susedka Vierka, ktorá gunára odohnala a rýchlo si ma pritiahla k sebe. „Linduška, gunárovi sa vyhýbaj, lebo ťa uštipne.“ Naozaj pôsobil veľmi hrozivo a odvtedy som ho zďaleka obchádzala.

Ako dieťa som nezažívala iba radostné chvíle. Keď začala sestrička Elenka chodiť, zmenilo sa aj moje bezstarostné detstvo. Po Elenkinom narodení sa manžel mojej mamy veľmi zmenil. Často bol nervózny až zlostný, sácal ma, za všetko na mňa kričal a už som sa nemohla k nemu ani pritúliť. Keď niekedy okolo mňa prešiel, surovo do mňa strčil so slovami: „Nezavadzaj stále, prac sa do izby!“

Stredobodom pozornosti oboch rodičov bola iba malá sestrička. Elenka nevedela dobre chodiť a jej zdravotný stav sa prejavil naplno až v období, keď začala robiť prvé kroky. Obaja rodičia stále diskutovali o chorej sestričke, hádali sa a zvaľovali vinu jeden na druhého. A práve pri jednej hádke som prvýkrát uvidela, ako dal otčim mame facku. Potom to bolo takmer na dennom poriadku.

Jeho zloba sa postupne prenášala aj na mňa a stala som sa jeho terčom. Buchnáty som občas utŕžila aj za to, že som sa len vyskytla v jeho blízkosti alebo ho oslovila, keď nemal práve dobrú náladu. Zdalo sa, že Elenkiným narodením sa babkino prekliatie prejavilo v plnej intenzite.

V mojom detstve sa vyskytovalo veľmi málo pekných momentov, ktoré by mi pripomínali otčima.

Raz som sa k nemu pritúlila a spýtala sa: „Tato, nemáš ma už rád?“ Aj dnes si viem živo vybaviť jeho tvár, celú červenú od zlosti. Odstrčil ma od seba a hrozivo ako susedov gunár zasyčal: „Čo to táraš, sopľaňa jedna? Myslíš si, že si tu iba ty?! Zalez niekam, lebo ti dám po hlave!“

Preľaknutá som uskočila a odvtedy som sa k nemu nikdy viac nepritúlila, skôr naopak, skrývala som sa a vyhýbala sa mu.

Otčim si však vždy našiel dôvod na facky a bitku. A práve bitiek od neho som dostala oveľa viac ako pohladení od mamy, ktorá ma nechcela alebo nevedela ochrániť pred jeho zlobou.

Mama ma často posielala k babke Linde. Najprv som u nej trávila iba víkendy, a neskôr ma mama zabúdala vyzdvihnúť a u babky som zostávala celé dni. Vôbec mi to však neprekážalo, lebo babku som mala rada. Bola na mňa dobrá, trpezlivo odpovedala na moje zvedavé otázky, a hlavne mala na mňa čas. Vždy som mala obrovskú radosť, keď mi dovolila spať na nafukovačke. Bol to pre mňa veľký zážitok.

Žiaľ, jedného dňa sa situácia zmenila. Mama a jej manžel sa rozhodli presťahovať z dediny do novej bytovky v Detve. Bolo mi z toho smutno, lebo som vedela, že ma zoberú od babky Lindy a budem musieť bývať s nimi.

V bytovke to bolo iné ako na dedine alebo u babky. Tato chodil do roboty a mama sa o nás starala. Von na prechádzku sme mohli ísť iba s ňou. Spoznávať kamarátky, hrať sa s nimi na dvore alebo pred bytovkou bolo nemožné.

V jeden podvečer, keď prišiel tato z roboty, začalo mamu veľmi bolieť brucho. Bolesti jej neprechádzali. Boli sme vystrašené a plakali sme. Tato nás vyhnal do izby ako ovce do chlieva. Cez škáročku pootvorených dverí som sledovala, čo je s mamou. Tato zavolal lekára, ale ten si asi nevedel rady, lebo mamu ešte v ten večer zobrali do nemocnice. Domov sa nevrátila ani na druhý deň.

Tato s nami zostal sám. Snažila som sa mu vyhýbať, lebo jeho zlostný výraz na tvári neveštil nič dobré. Ako však vravievala babka Linda, čo čert nechcel, na druhý deň som dostala hnačku a nestihla som dobehnúť na toaletu. Samozrejme, že mi ušlo do nohavičiek a pretieklo do teplákov. Skrývala som sa, aby to tato nezbadal, ale smrad sa nedal utajiť. Niesol sa bytom ako nezadržateľná katastrofa.

„Čo to tu smrdí?“ šomral a jeho prvá cesta viedla k Elenke. Veľmi rýchlo zistil, že zápach nejde od nej, preto sa otočil ku mne.

„Linda, to ty smrdíš?“ Ani som nemusela odpovedať. Výraz na mojej tvári bol jasnou odpoveďou.

„Nebodaj si sa posrala?!“ zvrieskol, až som sa prikrčila za stoličku. „Nevieš nájsť záchod? Čo si malé decko? Dorazím ťa!“ Jeho zúrivosť naberala na intenzite, čo neveštilo nič dobré.

Surovo ma schmatol za ruku.

„Au, to bolí!“ kričala som, ale bezohľadne ma ťahal do kúpeľne, kde ma vložil oblečenú do vane. Tam zo mňa postŕhal veci a začal ma sprchovať ľadovou vodou.

Vrieskala som ako zmyslov zbavená. „Au, bŕŕŕ, je mi zima! Je to studené, pomóc, mamííí, mamííí! Prosím, prestaň, už som čistá.“ Drkotala som zubami a triasla sa na celom tele.

Schúlila som sa do vane, ale studená voda prenikala do mňa ako ostré pazúry votrelca. Srdcervúco som plakala a volala mamu, no on sa ako boh pomsty nemienil nado mnou zľutovať. Keď po chvíli zastavil vodu, pocítila som úľavu, ale nie nadlho. Vytiahol ma, prehol cez vaňu a začal ma biť po holom zadku.

„Ja ti dám, zapamätáš si, že nemáš srať do nohavíc! Toto bolo naposledy!“ vrieskal.

Plakala som, metala sa a kričala. Prosila som ho, aby ma nebil, lebo ma bolelo bruško. Sľubovala som, že to už naozaj nikdy nespravím.

„To ti ani neodporúčam!“ zreval na mňa a postavil ma nahú na zem.

Bitka sa konečne skončila. Hodil do mňa pyžamo a prikázal mi, aby som sa obliekla a zaliezla do postele. Rýchlo som vkĺzla do pyžama a utekala sa schovať do perín. Všimla som si, že na druhej posteli chýbala Elenka. Pomyslela som si, že tato ju vzal k sebe. Ju ľúbi, mňa nie. Slzy ma zadúšali a mokré pyžamo ma chladilo. Aj pod perinou som sa stále triasla od zimy. Od hladu som ani nemohla zaspať. Neodvážila som sa vypýtať si jedlo a napokon som vyčerpaná od plaču upadla do snov.

Snívalo sa mi, že prišla mamička a boli sme na kúpalisku, kde bola studená voda. Zakrútila som sa do deky a odmietla som ísť do vody. Mama mi vzala deku, bola mi obrovská zima. No v skutočnosti to nebola mama. Bol to otčim, ktorý zo mňa stiahol perinu. Myslela som si, že sa mi to sníva, ale nebol to sen.

Stál nado mnou a kričal: „Dobre sa ti leží v tých šťankách?!“ Chytil ma za golier a surovo stiahol na zem. Keďže som bola rozospatá, nemala som ani tušenia, čo sa so mnou deje.

„Postav sa a pozri, čo robíš. Poserieš sa, poštíš... je to vôbec možné?“ čudoval sa. Pohľad som uprela na posteľ, no stále som nechápala, čo sa stalo.

Strhol zo mňa pyžamo a začal ma ním mlátiť. Stočila som sa do klbka a zakrývala si tvár. Cítila som smrad a vlhkosť a vtedy som si uvedomila, že som sa pocikala.

V diaľke bolo počuť Elenkin plač a otčim zrazu s bitkou skončil.

Od tej noci som sa začala takmer pravidelne pomočovať, čo bol ďalší dôvod na bitku, ktorá zo dňa na deň naberala na intenzite. Nevedela som tomu zabrániť. Vždy som sa zobudila až vtedy, keď som bola pocikaná. Dokonca sa mi to stávalo aj cez deň a vtedy som sa to snažila utajiť. Prezliekla som sa a veci hodila do koša na bielizeň. Tato to, samozrejme, zistil a tak veľmi ma zbil, že som si nedokázala ani sadnúť na zadok. Volala som na pomoc mamičku, ale to ho tak rozčúlilo, že na celý byt hulákal: „Ešte aj mater volaj na pomoc! Ak ti je málo, priložím ti!“

Bil ma rukou alebo hocičím iným a všade, kde práve dosiahol. Bolesť mi prechádzala telom ako elektrický výboj a cítila som chuť vlastnej krvavej kože, ktorú som si olizovala, aby ma rany pálili menej. Dva dni som si nemohla sadnúť a zadok ma bolel aj pri použití toalety.

Po tej strašnej bitke, ktorá mala byť podľa otčima pre mňa príučkou, sa mama vrátila domov z nemocnice. Dívala sa na mňa s hrôzou, ale nevydala zo seba ani hlások. V jej očiach som prvýkrát zbadala zdesený výraz a pocítila súcitiace objatie. Srdce jej bilo ako zvon. V tej chvíli sa asi rozhodla, že ma odvezie k svojej matke, aby som sa zotavila.

Manželovi nepovedala nič, ale odpoveď na to, čo sa stalo a prečo, nehľadala ani u mňa. Jednoducho ma odviedla do Bratislavy k babke ako kus prebytočnej batožiny, ktorú si možno niekedy vyzdvihne.

Babka ma prijala a vôbec nedala najavo nevôľu. Naopak, neochotu nad mojou prítomnosťou prejavil dedo Emil, ktorému sa tento trvalý prírastok do rodiny nepáčil. Keď o dva dni zistil, že sa pomočujem, bola to voda na jeho mlyn. Neustále frflal, či im to bolo treba, ale keďže hlavné slovo mala v dome babka Linda, musel jej rozhodnutie rešpektovať.

Po mojom opakovanom nočnom probléme ma babka okamžite vzala k lekárovi, ktorý ma vyšetril a predpísal mi lieky. Tie mi však nepomohli ani po mesiaci a pomočovala som sa ďalej. Babka bola však veľmi trpezlivá a nikdy ma za to nezbila. Večer mi pred spaním zakazovala piť, v noci ma budila, aby som išla na záchod. Postupne som sa začala tejto nepríjemnosti zbavovať. Počula som, ako babka hovorila tete Betke, že to bolo psychického pôvodu a na to, aby sa mi to už nestávalo, potrebujem pokojný život.

V domácnosti babky Lindy som sa cítila dobre. Nikto ma nebil a mala som dostatok jedla. V dome vládla nezabudnuteľná atmosféra, režim, ale aj poriadok. To som v domácnosti mojej mamy nezažila. Tam, naopak, mal svoje miesto chaos, neporiadok a otčimova zloba.

Aj dnes mám pred očami situáciu, keď sme u babky Lindy všetci zasadli v kuchyni za stôl a podával sa obed. Všetko prebehlo v pokoji, bez napätia, nikto nekričal ani nezazeral. Neskôr babka odpratala zo stola a umyla riady. Cez víkend si starí rodičia šli na hodinku ľahnúť a mňa babka uložila tiež.

V mojich detských očiach to bola dobrá, elegantná a krásna žena. Odmalička som obdivovala, ako sa vedela krásne obliekať, rozprávať a tváriť sa ako dáma. Do roboty nechodila, pracovala doma, kde mala krajčírsku dielňu. Krajčírske remeslo bolo veľmi uznávané povolanie a babka mala bohatú klientelu. Šila pre rodiny právnikov či lekárov.

Aj v bežnom živote sa správala ako mestská dáma. Rada chodila na prechádzky a na kávičku ku kamarátkam. Vždy ma pekne obliekla a zobrala so sebou.

Najradšej som navštevovala tetu Betku, ktorá mala klavír. Na ňom som si vždy brnkala pesničku Kohútik jarabý, ktorú ma teta Betka naučila aj spievať. Vravievala mi: „Jedného dňa bude z teba speváčka.“

Babka Linda ma u každého, ku komu sme prišli, pobádala spievať. „Zaspievaj, Linduška, nech počujú, ako ti to ide.“ Odmietnutie nepripúšťala, a tak som musela na návštevách recitovať alebo spievať. Babku som mala rada, svojím správaním si ma úplne podmanila. A práve preto som bez reptania robila všetko, čo odo mňa vyžadovala, hoci sa mi to nie vždy páčilo.

Jedného dňa som sa u babky na dvore zoznámila s Aničkou od susedov. Bolo to milé dievčatko, ktoré som si veľmi obľúbila. Anička na rozdiel odo mňa chodila do škôlky, a tak mala veľa zážitkov. Rozprávala mi, ako je v škôlke dobre, že je tam veľa detí, majú hračky a každý deň chodievajú na prechádzky. Tíško som jej závidela, ale nevedela som, ako mám babke Linde povedať, že chcem tiež chodiť do škôlky.

V jedno popoludnie sa mi predsa len naskytla príležitosť.

Babka videla, že sa bezducho ponevieram po dome a oslovila ma: „Linduška, tuším sa nudíš.“

„Áno, nudím sa, nič sa tu nedeje. Som iba doma. Babka, tiež chcem chodiť do škôlky ako Anička. Chodia na výlety, je tam veľa detí, hrajú sa spolu. Zapíš ma tam,“ vychrlila som na ňu svoju túžbu.

Babka si ma jemne pritiahla k sebe a povedala mi: „Dievča zlaté, tam sa nedostaneš. Ja pracujem doma, mama je na materskej. Škôlka je iba pre deti, ktorých rodičia chodia do roboty.“

Pohladila ma a vidiac môj skormútený výraz vybrala zo skrinky sladkosť. „Zober si cukrík, rapotačka moja, a nemysli na to, veď detí je aj tu naokolo dosť. Zajtra pôjdeme navštíviť tetu Zuzu, tam sa pohráš s jej Marikou.“

Tak sa skončila moja túžba vyrovnať sa Aničke. Vždy, keď som počúvala zážitky, ktoré mi rozprávala, som posmutnela a prišlo mi to ľúto.

V domácnosti babky Lindy žil ešte jej syn, strýko Filip. Študoval právo, bol veľký športovec, cvičil jogu a babka s dedkom boli naňho veľmi hrdí. Mladý muž pôsobil síce prísne, ale mal má rád.

Koniec ukážky