Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Pamätihodnosti Muránskeho zámku

Samo Tomášik

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Jozef Vrábeľ, Eva Lužáková, Ivana Gondorová, Jaroslav Merényi, Zdenko Podobný, Katarína Maljarová, Daniel Winter

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0096-4

Pôvodná publikácia

Samo Tomášik. Barón Trenck, vodca pandúrov. Tatran. Bratislava 1974. 272 s. PhDr. Bedřich Heckel edične pripravil, preložil, napísal doslov a spracoval komentáre. Daniela Lehutová, zodpovedná redaktorka. Eva Mrukviová, technická redaktorka.

Predhovor

Najjasnejšiemu princovi Augustovi zo Sachsen-Coburg-Gothu, vojvodovi saskému, c. k. a kráľ. saskému generálovi, rytierovi Zlatého rúna a Veľkokríža vojvodského Sasko-Ernestovho domáceho radu, ako aj iných vysokých radov, majiteľovi panstiev na Muráni, v Sitne, Čabrade, na Fiľakove a Blhu etc. etc. v Uhorsku, majiteľovi Ebenthalu, Dürnkrutu a Walterskirchenu v Dolnom Rakúsku čo najúctivejšie venuje spisovateľ.

*

Princ August zo Sachsen-Coburg-Gothu, vysoký priaznivec a mecén pekných umení a vied, ktorý aj venovanie tohto diela veľmi vďačne schválil, zomrel v lete roku 1881 v Ebenthale, úprimne oplakávaný vysokými a najvyššími kruhmi. Jeho ľudskosť a vľúdna dobrota, jeho živý záujem o výtvarné umenie, o maliarstvo a hudbu, ako i jeho mierny a priateľský spôsob zaobchádzania s poddanými si zachovajú vždy večnú spomienku. — Taktiež duchovenstvo všetkých konfesií z koburgovských vojvodských panstiev uchová vo vďačnej spomienke všetky výhody, ktoré im svojou nezvyčajnou dobrotou zvečnený tak často poskytol. Spisovateľ.

*

Muránsky zámok hral v histórii Uhorska významnú úlohu od polovice 15. storočia až do začiatku 18. storočia.

Najvyšší lesk a ozajstný rozkvet dosiahol, keď na hrade mali svoje sídlo krajinský palatín Fraňo Wesselényi a jeho heroická manželka Mária Széchyová. A pretože menovaný palatín mal na deje vtedajších časov veľký vplyv, musí historik udalosti odohravšie sa na Muráni nevyhnutne zviazať — aspoň v krátkosti — s tými, čo prebiehali v celej vlasti a v celej monarchii v ich historickom vývine. A o to som sa usiloval, opierajúc sa o historické pramene, ktoré som mal k dispozícii a ktoré tiež presne uvádzam.

Významnejšie udalosti na Muráni som objasnil svojim krajanom už skorej vo viacerých slovenských novelách, teraz som sa odhodlal vypísať tieto pamätihodnosti v nemeckom jazyku, pretože — ako viem — až doteraz nebola uverejnená nijaká nemecká monografia o Muránskom zámku.

V Chyžnom dňa 15. júna 1881

Spisovateľ

Muráň v moci husitov

Prvá zmienka v uhorských dejinách o Muránskom zámku pochádza asi z roku 1440, z čias, keď sa na skalnatom ostrohu usadili českí husiti.[1] Títo bojovníci boli azda prví, ktorí si vyhľadali široké skalisté úbočie, obkľúčené strmými bralami, uznali ho za veľmi súce na vybudovanie mocného a nedobytného skalného hradu, aj ho dôkladne opevnili.

Stalo sa totiž po smrti kráľa Albrechta, že jeho vdova Alžbeta dala slávnostne korunovať[2] za uhorského kráľa svojho syna Ladislava, narodeného 22. februára 1440 po smrti jeho otca. Pri tomto slávnom akte gróf Cilly vyslovil za dieťa, ktoré malo vtedy len tri mesiace, korunovačnú prísahu, zatiaľ čo Mikuláš Ujlaky držal v ruke ríšsky meč, opretý o vankúš, v ktorom bolo zabalené dieťa. — No proti nemu väčšina uhorských stavov na čele s veszprémskym biskupom Šimonom Rozgonyim zvolila za kráľa poľského Vladislava.

Kráľ Albrecht, zosnulý 18. októbra 1439 v Neszmély, pred svojou smrťou vymenoval v testamente dieťaťu, ktoré sa malo narodiť, v prípade, že by to bol chlapec, za poručníkov vojvodu Fridricha Štajerského, neskoršieho nemeckého cisára, vojvodu Alberta Rakúskeho, slavónskeho bána Ladislava Goru, Mikuláša Ujlakyho a Jána Hunyadiho pre Uhorsko, Menharta z Hradca a Oldřicha z Rožmberka pre Čechy a Jána Cimburka pre Moravu.

Po korunovácii dieťaťa, ktorú vykonal jágerský biskup, neskorší ostrihomský arcibiskup Dionýzius Széchy, a keď krajinu napadol kráľ Vladislav so silným uhorsko-poľským vojskom, ušla kráľovná-vdova Alžbeta s chlapcom a korunovačnými klenotmi najprv do Bratislavy, potom do Viedne, dala sa pod ochranu cisára Fridricha III. Rakúskeho a usadila sa vo Viedenskom Novom Meste.[3] Okrem toho zavolala vo vojnách skúseného husitského vodcu, českého šľachtica Jána Jiskru z Brandýsa s jeho vojenskými zbormi, aby bránil práva jej syna na uhorský trón. Čoskoro nato mu odovzdala svoje vdovské sídlo hrad Zvolen.

Jiskra našiel v Hornom Uhorsku mocného spojenca a verného vazala kráľovnej-vdovy Jána Pankráca, liptovského vrchného išpána, pána Skalice a Váhu. Obidvaja vodcovia sa dohovorili tak, že Pankrác udrží západnú časť Horného Uhorska, od Liptova až po Bratislavu, Jiskra vybojuje pre kráľovnú Alžbetu za pomoci svojich husitov východnú časť, od Zvolena po Košice, a obidvaja budú získanú krajinu úporne brániť proti každému protivníkovi.

Husiti boli vtedy známi po celej Európe ako skúsení bojovníci[4] a často vstupovali do cudzích služieb; tak napríklad bojovali s Poliakmi proti križiakom atď. Mali osobitnú vojenskú taktiku, vyskúšanú v mnohých krvavých bitkách pod slávnym vodcom, českým zemanom Jánom Žižkom z Trocnova, ktorý je v histórii známy ako pomstiteľ Jána Husa, odsúdeného na upálenie na hranici. Víťazil, aj keď bol slepý, ba ešte aj na smrteľnej posteli naháňal hrôzu svojim nepriateľom. Husiti, ozbrojení kopijami, oštepmi, kosami atď., ťahali na svojich vojnových výpravách pohyblivé vozové hradby a vedeli ich dobre zavrieť na obranu, ale aj rýchlo a obratne otvoriť, keď bolo treba vyraziť do útoku; proti nepriateľskej, ťažko opancierovanej a útočiacej jazde používali mocné cepy, obité železnými klincami, a takýmto spôsobom pod vodcovstvom Jána Žižku porážali na hlavu veľké, vo vojne skúsené armády cisára Žigmunda, menovite pri Prahe roku 1420, kde padol výkvet rytierstva a kde sa musel sám cisár zachrániť rýchlym útekom z Čiech. Žalostne sa skončili aj všetky veľké križiacke výpravy vedené proti husitom, najmä pri Domažliciach roku 1431, kde kardinál Julián proti nim viedol križiacku výpravu pozostávajúcu z dvestotisíc mužov a zozbieranú zo všetkých nemeckých krajín, no bol porazený, a keď utekal, stratil svoj kardinálsky klobúk, ktorý potom bujní táboriti na dlhej palici v triumfálnom pochode niesli do Prahy.

Jiskra z Brandýsa prišiel teda na výzvu kráľovnej-vdovy Alžbety so svojím vojskom, naverbovaným v Čechách, ktoré, pravda, musel sám platiť a vydržiavať, do Horného Uhorska. Jeho kapitáni sa volali: Valgatha, Talafúz, Komorovszký, Radkovec, Uderský, Čejka, Ribald a Kerský.

Títo velitelia priviedli o krátky čas takmer celé Horné Uhorsko pod Jiskrovu vládu. Keď sa im dal dobrovoľne naverbovať domáci ľud, a keď pritiahli aj z Poľska celé húfy bojovníkov, aby sa zamestnávali vojnovým remeslom pod Jiskrovými zástavami, vojenské zbory rýchlo rástli a Jiskrovo meno sa stalo obávaným.

Aksamit dobyl Spiš, Valgatha Zvolenskú a Gemerskú stolicu, sám Jiskra si podmanil Šariš, Abauj a Zemplín. Talafúz spoločne s Pankrácom zaujal Liptov a Trenčín. Majitelia hradov vzdávali sa väčšinou dobrovoľne a stali sa ihneď Jiskrovými spojencami a vazalmi kráľovnej-vdovy.

Kráľ Vladislav poslal síce svojho vojvodcu Mikuláša Perényiho s uhorským vojskom proti Jiskrovi, no Perényi bojoval nešťastne a bol opätovne porazený pri Košiciach. Čoskoro sa Jiskra pevne usadil v Košiciach.

Z Košíc sa Jiskra obrátil k Jágru, mestu a pevnosti, ktoré bránil tamojší bojovný biskup Šimon Rozgonyi. Tento magnát sa pokúšal získať Jiskru na stranu kráľa Vladislava a z toho dôvodu mu ponúkol za manželku dcéru svojho brata Juraja. Jiskra sa síce s pannou oženil, no aj naďalej zostal, ako aj predtým, verným vazalom kráľovnej Alžbety a obsadil Jáger.

Valgatha, ktorý prenikol zo Spiša k Muráňu, usadil sa pevne na tomto skalnatom hrade, pripravil sa hneď na obranu a zabezpečil proti prípadnému prepadnutiu. Husiti boli veľkými majstrami na zlepšovanie starých hradov ako aj na zakladanie nových pevností a zámkov.

Valgatha zanechal na Muráni posádku a dal sa potom na dobývanie malohontských a gemerských hradov a kaštieľov. Mnohí hradní páni sa dobrovoľne stavali po bok Valgathovi, ako napríklad Derenczényi z Drienčan, ktorý sa stal jeho najvernejším spojencom, za čo napokon prišiel do skazy. Naproti tomu iní, ako Széčovci z Blhu a Rimavskej Seči, páni Lorándfy zo Žirkoviec (Serke) a Hodejova (Várgéd),[5] Bebék na Krásnej Hôrke, pán siedmich zámkov, ako sa nazýval, mocne mu odporovali, no boli nakoniec prinútení poddať sa.

Kráľ Vladislav sa rozhodol vyhnať z Európy Turkov, a aby sa riadne pripravil a mohol postaviť mocnú armádu, zvolal 1. apríla 1444 do Budína krajinský snem, kam pozval aj obidvoch svojich mocných odporcov Pankráca a Jiskru, zabezpečiac ich ochrannými sprievodnými listami. S dôverou v kráľove slová prišli obidvaja do Budína, no Pankrác bol ihneď vzrušenými magnátmi spútaný a uvrhnutý do žalára, zatiaľ čo všetci jeho služobníci boli obesení. Jiskru na schôdzke, ktorá nasledovala hneď po tejto udalosti, búrlivo žiadali, aby sa bez výhrad a ihneď poddal kráľovi Vladislavovi. Nato Jiskra pred celým zhromaždením a bez strachu odpovedal, že nikdy nezruší slovo dané dedičnému kráľovi Ladislavovi, aj keby musel ihneď svoju vernosť zaplatiť životom.[6] Rozzúrení magnáti by ho boli bývali bez všetkého rozsekali na mieste, keby ho sám kráľ nebol zachránil. Prepustil ho a tajne ho dal odprevadiť svojím poľským oddielom až do Raabu.

Onedlho podnikol kráľ bez Jiskrovej a Pankrácovej pomoci nešťastnú výpravu proti Turkom, lebo padol s výkvetom uhorskej šľachty po krvavej bitke pri Varne.[7]

Po jeho smrti vyvolili obidve strany za kráľa Ladislava a Pankráca prepustili z väzenia. No magnáti si ešte predtým postavili svoje výhrady, totiž aby Ladislav bol po druhý raz korunovaný a aby cisár Fridrich vrátil korunovačné insígnie. Do toho času bolo uhorské kráľovstvo rozdelené medzi týchto sedem generálnych kapitánov: Jána Hunyadiho, Mikuláša Ujlakyho, Emericha Bebéka z Plešivca, Juraja Rozgonyiho, Jána Pankráca, Michala Országha a Jána Jiskru.

Cisár Fridrich vyhlásil, že druhá korunovácia je zbytočná, a tej istej mienky bol aj Jiskra. Okrem toho bol český vojvodca nespokojný s ponúknutým kapitanátom, keďže v skutočnosti menom kráľa Ladislava ovládal takmer celé Horné Uhorsko. Hnev a nepriateľstvo medzi Jiskrom a Hunyadim zo dňa na deň rástli a skoro vzplanuli v jasné vojnové plamene.

Hunyadi rozkázal svojmu vojvodcovi Székelymu, aby okamžite napadol Jiskru, no ten porazil Székelyho pri Košiciach. Nato vytiahol Ján Hunyadi sám proti Jiskrovi, utrpel však aj on porážku pri Lučenci roku 1451.[8]

Na druhej strane sa však Hunyadi zmocnil geniálnym spôsobom opevneného tábora, obsadeného pri Drienčanoch Jiskrovým veliteľom na Muráni Valgathom. Husitský vodca rozložil totiž svoj tábor pod drienčanským hradom a opevnil ho tak dokonale, že mu nemohol nič urobiť ani Hunyadi s celou svojou presilou. A tak dal Hunyadi krížom cez úzku dolinu postaviť vysoký násyp z hliny, ten zadržal vodu malého potoka Blhu a zatopil Valgathov tábor. Valgatha sa musel rýchlo z tábora prebiť a zanechať hrad svojho priateľa Derenczényiho svojmu osudu. Hunyadi prenasledoval Valgathu ďalej, kým husitský vodca nepadol v boji a kým sa jeho vojaci nestiahli po lesných cestách na Muránsky zámok. Hrad Drienčany bol zničený. Zvyšky hlineného valu možno vidieť ešte dnes; v uhorskej histórii sa nazývajú „aggeres Hunyadiani“, čiže Hunyadiho násypy.

Skoro nato odňal Hunyadi husitom Zvolenský zámok, rožňavský kaštieľ na rieke Slanej, Spišský hrad a viaceré iné zámky a hrady.

23. novembra 1457 zomrel v Prahe mladučký kráľ Ladislav a uhorské stavy jednomyseľne vyvolili za kráľa Mateja, syna Jána Hunyadiho, muža, ktorý kráľovstvu preukázal cenné služby.

Jiskra bol iného náhľadu. Domnieval sa, že uhorská koruna právom náleží poľskému kráľovi Kazimírovi, ktorý mal za manželku sestru mŕtveho kráľa Ladislava. Zišiel sa s Kazimírom a vyzval ho, aby sa uchádzal o uhorský trón.

Také vyčíňanie nemohol kráľ Matej ponechať bez povšimnutia. Zhromaždil proti husitom silnú vojenskú moc a na jej čelo postavil brata bojovného jágerského biskupa Rozgonyiho a Héderváryho. Ich vojnové výpravy sa skončili šťastlivo, lebo odňali husitom jeden po druhom zámky Vadna a Galgócz v Boršóde, ktoré bránil Komorovszký, potom dobyli Myšľu, ležiacu na východ od Košíc, a Sečovce v Zemplíne.

Husitskí kapitáni Aksamit, Talafúz a Uderský zhromaždili potom svoje vojská v Šarišskom Potoku, spoliehajúc sa na tamojšiu pevnosť; kráľovskí vojvodcovia Rozgonyi, Madár i Héderváry na nich zaútočili a vtedy sa rozvinula rozhodujúca, veľmi krvavá bitka, v ktorej padlo viacero husitských vojvodcov, menovite Aksamit a Uderský. Uhri sa zmocnili zámku a husiti utrpeli ťažkú porážku. — Talafúz, o všetko pripravený a blúdiac sem-tam, mohol sa len horko-ťažko zachrániť, kým sa nedostal na poľskú hranicu. Dlhý čas znelo v ústach ľudu porekadlo: chudobný ako Talafúz.

Šebastián Rozgonyi využil svoje víťazstvo a odobral husitom kaštiele Pata pri Gyöngyöši, ďalej Sajó Németi (Nemecké), Gemer, Rimavskú Seč, Žirkovce, Hodejov, Blh, Ožďany, Skalník atď.[9]

Nakoniec prišiel rad na Muránsky zámok. Sem poslal kráľ Matej svojho vojvodcu Štefana Zápoľského s významnou vojenskou mocou a okrem toho do Levoče prišiel kráľovský rozkaz, aby zo všetkých síl podporovali Zápoľského pri dobývaní Muránskeho zámku a pri budovaní druhej pevnosti proti nemu. Zápoľskému sa podarilo husitom hrad aj napriek ich zúfalému odporu vyrvať a úplne ich z okolia vypudiť.

Jiskrovo položenie bolo povážlivé; vedel, že je nevyhnutné, aby sa s kráľom pomeril a vyhľadal jeho milosť. Toto zmierenie sa podarilo uskutočniť prostredníctvom cisára Fridricha, keď Jiskra napísal kráľovi Matejovi tento list:[10]

„Vidím, že Ťa podivuhodné riadenie božie z väzenia na trón pozdvihlo a naozaj, musel by som byť bludár a odľud, keby som ďalej prelieval krv Tvojich poddaných a staval sa proti božským rozhodnutiam. Sluší sa, aby som sa poklonil Tvojej cnosti a zásluhám Tvojho otca a vzal na zreteľ nespravodlivú popravu Tvojho brata a Tvoju veľkodušnosť, ako aj Tvoju múdrosť, získanú v takej hojnosti už v mladosti. S obdivuhodnou vytrvalosťou si zničil podstatnú časť vojska, ktoré pod mojou ochranou a mojím menom šírilo v Tvojom kráľovstve skazu a biedu. Teraz som zostal jediný, ktorý sa Ti môže postaviť na odpor. Vedz, že som ochotný odovzdať Ti Tvoju krajinu a vydať Ti všetky mestá a kaštiele, ktoré som dobyl a ktoré ešte vlastním, ba som ochotný sám sa poddať Tvojmu žezlu.“

Čoskoro nato poctil kráľ Matej Jiskru svojou milosťou a prijal ho do uhorského magnátskeho stavu; dostal od kráľa kaštiele Solymós a Lippa[11] a okrem toho mu vyplatil ešte 25 000 dukátov. Jeho kapitánom Brcalovi, Bartošovi, Talafúzovi, Korbelovi, Zelenkovi a Komorovszkému dal kráľ Matej vyplatiť šestnásťtisíc dukátov. Všetci títo bojovníci opustili ihneď Horné Uhorsko a zaradili sa do tzv. Čiernej légie, zriadenej Jiskrom, ktorej príslušníci nosili na čiapke umrlčiu lebku. Táto légia sa potom vyznamenala slávou za tureckých vojen, ktoré čoskoro nasledovali. Sám Jiskra bojoval ešte roku 1467 proti valašskému vojvodovi Štefanovi, no tentoraz nešťastne, lebo zomrel hrdinskou smrťou na bojisku. Jeho potomkovia žili v Uhorsku až do 17. storočia.

Jána Pankráca vymenoval kráľ Matej roku 1464 za sedmohradského vojvodu.

Štefan Zápoľský, ktorý dobyl roku 1461 Muránsky zámok,[12] dostal ho od kráľa do daru. Od Zápoľského ho kúpil okolo roku 1500 jeho podveliteľ a priateľ Tornallyai.

Ešte sa treba zmieniť o tom, že dlhá, dvadsaťosemročná prítomnosť husitov[13] mala veľký vplyv na Gemer, aj na celé Horné Uhorsko v náboženskej oblasti, lebo domáci ľud si čoskoro navykol na husitské služby božie a husitské náboženské učenie sa dosť rýchlo rozšírilo do horných slovenských stolíc; takým spôsobom možno husitov pokladať za skutočných predchodcov reformácie.

Kráľ Matej sa dosť často zabával na Zvolenskom zámku, okolitá krajina sa mu veľmi páčila a ako vášnivý poľovník navštevoval odtiaľ husté pralesy pri Hrone. Na Kráľovej holi, kde raz obedoval s poľovníckou spoločnosťou, dal údajne do plochej skaly, ktorá mu slúžila za stôl, vytesať na pamiatku tieto latinské slová: „Hic fuit Mathias rex, et comedit ova sex“ (Tu raz sedel kráľ Matej a na obed zjedol šesť vajec).

Na Kráľovej holi sa zastavil aj kráľ Belo IV. kedysi roku 1241, keď utekal pred Tatármi po prehratej bitke na rieke Slanej s bratmi Bebékovcami. Stadiaľ potom pokračoval v ceste cez Liptov do Turca. Z týchto tatárskych čias[14] sa zachovalo veľa povestí medzi domácim ľudom. Či Kráľova hoľa získala meno po kráľovi Belovi alebo po kráľovi Matejovi, to je nevyriešená otázka.

Muránsky zámok - obávané zbojnícke hniezdo

Okolo roku 1500 bol Muránsky zámok v majetku veľmi bohatej a vznešenej rodiny Tornallyaiovcov. Jakub Tornallyai zanechal jediného, iba štvorročného syna Jána, ktorému poručil hrad so všetkým svojím imaním a zároveň v testamente určil za chlapcovho tútora a správcu panstva Mateja Bašu z Čoltova, svojho blízkeho príbuzného.[15]

Tento Bašo bol naskrz lakomý človek. Odstránil, olúpil a usmrtil každého, kto sa postavil do cesty jeho zločinným plánom, alebo kto preukázal lásku a oddanosť opustenému chlapcovi. Zavolal na hrad obidvoch svojich bratov, Martina a Demetera, a s nimi aj viacerých spriatelených šľachticov; chlapca poslal pod zámienkou, aby získal rytierske vychovanie a mohol byť vycvičený v rytierskom remesle do Poľska k Jánovi Tarnovskému, vznešenému a s nebohým Tornallyaiom spriatelenému magnátovi.

Skoro nato Bašo naverboval a na svojom zámku postupne nazhromaždil čoraz väčšiu skupinu bitkárov, pozostávajúcu z chýrečných zbojníkov a zločincov rozličných národností, Maďarov, Slovákov, Rusínov, Poliakov, a aby ich mohol platiť a vydržiavať, zorganizoval ich na spôsob zbojníckych bánd. Tieto skupiny zbíjali a vypaľovali od roku 1528 okolité osady a mestá v Gemeri a na Spiši, prepadávali majetky šľachty, nepriateľsky zmýšľajúcej o Bašovi, najmä ničili majetky mocných Bebékovcov a tiež ulúpili zvony z veže v Rimavskej Sobote, aby z nich dali liať delá. Zbojníci z Muránskeho zámku podnikali veľké nájazdy až do Poľska, do Sliezska, ba až do Moldavska a takýmto spôsobom zhromažďovali na hrade veľké poklady.

Krajinskej vláde a samému kráľovi Ferdinandovi prichádzala jedna ponosa za druhou na bezočivého lúpežného rytiera. Nakoniec, keď sa jeho zločiny zavŕšili nočným prepadom kláštora, dostihla ho trestajúca Neméza.

Na Spiši stál na jednom vrchu oproti Hrabušiciam kartuziánsky kláštor „Na skale“, latinsky zvaný Lapis refugii, čiže Skala útočišťa. Sem zhromaždili susední mešťania a šľachtici svoje cennosti, aby ich tu ukryli, pretože verili, že ich poklady budú na tomto tichom, vznešenom a posvätnom mieste najlepšie ukryté a zabezpečené pred každou kmínskou bandou. Rovnako aj kláštorný kostol vlastnil veľa drahocenných predmetov zo zlata, striebra a drahokamov. To všetko bolo dobre známe Bašovi. Už dávno bažil po tom, aby odviezol všetky tieto poklady do opatery na Muránsky zámok. — Na jeho rozkaz vytiahol z hradu silný oddiel zbojníkov cez Hranovnicu na Spiš, odtiaľ sa pustil na juh smerom na kláštor a skryl sa v blízkej hore. Neskoro v noci, keď kláštorní bratia upadli do hlbokého spánku, vydriapali sa zbojníci na múry, vylomili brány a vrútili sa do kostola. Úplne ho vylúpili a zničili v ňom všetko, čo bolo cenné, potom kláštor zapálili, až celý zhorel. Od toho času zostal kláštor v zrúcaninách. Po čine odtiahli zbojníci, bez najmenšej výčitky svedomia, hrdo a triumfálne na svoj hrad Muráň.[16]

S odporom a desom rozprával ľud o mrzkom čine Mateja Bašu. Šľachta volala po pomste a odplate, vysoké duchovenstvo, do hĺbky srdca zarmútené a zatrpknuté, obrátilo sa s naliehavou prosbou na kráľa, aby zvolal čo najskôr krajinský snem, kde by sa rokovalo o tom, ako vykoreniť zbojníctvo, ktoré sa veľmi rozmnožilo, a najmä o tom, aké kroky podniknúť na potrestanie dvoch lúpežných rytierov, ktorí zabudli na svoju česť a boha, Bašu na Muráni a Balassu v Leviciach.

Kráľ Ferdinand zvolal snem roku 1548 a pred zhromaždenými stavmi držal ostrihomský arcibiskup plamennú reč proti bezohľadnému zbojníkovi a hanobiteľovi kostolov Bašovi na Muráni. Nato bol Bašo výrokom krajinského snemu vyhlásený za zradcu a nepriateľa vlasti a bolo rozhodnuté viesť proti nemu aj proti Balassovi vojenskú výpravu.[17] Kráľ potvrdil rozhodnutie snemu a zároveň vymenoval za vrchného veliteľa vojenského zboru, povereného exekúciou, grófa Mikuláša Salma.

Bašo, informovaný o blížiacom sa nebezpečenstve, rozhodol sa bezočivo a opovážlivo postaviť sa na odpor kráľovskému vojsku vo svojej, ako sa domnieval, nedobytnej pevnosti. Pripravoval sa na zúfalý odpor, vrchné velenie zveril svojmu vo vojenských veciach skúsenému bratovi Martinovi, naverboval ešte viac ozbrojeného mužstva, zhromažďoval proviant a muníciu, opevnil a rozšíril hradné múry, a predovšetkým dal nanovo vybudovať východnú časť múrov.

V Gemeri mal Bašo úhlavného nepriateľa[18] v mocnom Fraňovi Bebékovi, ktorého majetky viac ráz ozbíjal a zničil. A práve tento Bebék dostal kráľovský rozkaz, aby hlavnému veliteľovi Salmovi pri obliehaní Muránskeho zámku zo všetkých síl pomáhal. Bebék okamžite vyhlásil šľachtickú insurekciu v Gemerskej stolici, vytiahol so silným pomocným zborom proti Muráňu a rozložil si tábor v doline pod hradom, kde až do príchodu grófa Salma držal obsadené všetky cesty vedúce na hrad; dal krížom cez chodníky a cesty narúbať stromy a vztýčiť nad nimi strážne veže. Okrem toho rozkázal vyrovnať a rozšíriť cestu vedúcu hore popri potoku na hrad, aby sa mohlo ľahšie vytiahnuť ťažké delostrelectvo.

Gróf Salm sa oneskoril s príchodom, lebo kráľovský veliteľ cestou na Muráň z rozhodnutia snemu napadol práve tak chýrečného zbojníckeho vodcu Balassu v Leviviach, dobyl jeho hrad a rozrúcal ho. Konečne Salm pritiahol z Tisovca. Jeho delá mohli dopraviť na hrad len s nadľudskou námahou a pomocou byvolieho a volského záprahu po zlých horských cestách, rozmoknutých ustavičným dažďom. Skoro nato dorušal do tábora cez Spiš ešte pomocný zbor s ťažkým delom zo Šarišského hradu a podriadil sa rozkazu vrchného veliteľa. Povozy a paholkov na dopravu streliva a batožín poslali spišské mestá.

Po krátkej porade sa rozhodlo, aby sa jednotlivé vojenské oddiely pohli hore na hrad. A hneď sa aj začalo dopravovať s veľkou námahou a s najväčším vypätím síl zvierat, vojska a roľníkov po lesnej ceste ťažké delostrelectvo, strelivo a zásoby potravín. Na vŕšku, na severnej strane oproti hradu, bolo umiestnené ťažké delo. Aby bolo zabezpečené proti nepriateľským guliam a chránené pred možným prepadom z hradu, bolo spevnené priekopami a valom z vykopanej zeme. Toto miesto dodnes nazýva ľud „nemecké šiance“.

Na východ od hradnej brány stála dopredu vyčnievajúca skala, ktorú dal Bašo dôkladne opevniť a zabezpečiť delami. Táto predná bašta bola významná aj preto, lebo dole, rovno na dnešnej ceste, bol dobrý prameň pitnej vody, ktorú dopravovali na hrad, lebo tam boli len kamenné nádrže na vodu a cisterny na dážď a roztopenú snehovú vodu.

Gróf Salm umiestnil ťažké delostrelectvo na nemecké šiance, gemerských strelcov a insurgentov na východnú stranu pod velenie Fraňa Bebéka; na západnú stranu postavil uhorských pešiakov; sám so španielskym pomocným zborom zaujal miesto na severnej strane, práve uprostred medzi Bebékom a Uhrami. Generála Horvatinovitsa vymenoval za plukovníka-vachtmajstra obliehajúcej armády a ten dal prísne strážiť dňom a nocou všetky cesty a chodníčky vedúce na hrad a nikoho nevpúšťať dnu.

Bašo sa nechcel nečinne prirezať na všetky tieto prípravy a zariadenia, preto dal obrátiť delá proti bebékovským šiancom a strieľať proti nim, aby osvedčil svoje pohŕdanie nepriateľskými prípravami. Predsa však, keď videl, že je čoraz väčšmi zovretý, a keď gule obliehateľov vždy hustejšie padali do hradného priestoru, začal zmýšľať inakšie a poslal vlastného brata Martina ku grófovi Salmovi ako parlamentára. Tomu ospravedlňoval svoje mrzké činy a usiloval sa vyprosiť si milosť kráľa Ferdinanda a zabudnutie všetkého, čo sa stalo. Okrem toho žiadal, aby mu bol odovzdaný do trvalého majetku Muránsky zámok — hoci dedič žil v Poľsku — a aby jeho jazde a pešiakom bol vyplatený z kráľovskej pokladnice zadržaný žold. — Všetky tieto bezočivé požiadavky Salm s hlbokým opovrhnutím odmietol a parlamentára s ostrou výstrahou odoslal na hrad.

Ešte pred obliehaním sa Bašo usiloval pomocou prostredníka vyjednávať s kráľovnou — vdovou Izabelou Zápoľskou, a žiadať jej ochranu, no keď jej radcovia, mních Juraj a Petrovics, žiadali, aby Bašo vydal najprv Muránsky zámok, na čo Bašo na nijaký spôsob nechcel pristať, vyjednávanie stroskotalo.

Keď už bombardovanie hradu trvalo niekoľko dní, ustanovil Salm útok na vonkajší múr pod hradnou bránou, práve na ten, ktorý bol delostreľbou silne poškodený. Po úpornej a rozhorčenej bitke kráľovskí vojaci dobyli baštu predného múru a všetkých jej obrancov pritom dorúbali. Odtiaľ potom strieľali na blízky hradný múr, do ktorého o krátky čas prebili široký otvor. — V tom istom čase preukázalo sedem smelých Španielov osobitné hrdinstvo a obdivuhodnú obratnosť, keď sa znenazdajky a ako mačky vyšplhali na hrad, pridržiavajúc sa výčnelkov brál a krovísk, a preskočili múry práve v tej chvíli, keď bašovskí vojaci boli zamestnaní na iných ohrozených miestach. Keď vojaci spozorovali smelých votrelcov, zhŕkli sa okolo nich, obkľúčili ich s obnaženými šabľami i strhla sa medzi nimi urputná bitka. Dvaja Španieli boli usmrtení, ostatným piatim sa podarilo ustúpiť k múrom, a hoci bolo po nich vystrelené veľké množstvo guliek, nezranení sa vrátili po skalných stenách a kroviskách do tábora, kde podali správu o stave opevňovacích zariadení.

Čoskoro po tejto udalosti dal Salm rozkaz na všeobecný útok, najmä proti otvorenej diere v blízkosti hradnej brány. Na dané znamenie zaduneli delá, k múrom pristavili obliehacie rebríky a rozpútala sa divá, krvavá bitka. V jej priebehu bol hradný veliteľ Martin Bašo ťažko zranený guľkou, ktorá mu prebila kolenný kĺb a rozdrvila nohu. Ako neschopného boja odniesli ho do východnej hradnej veže. No aj kráľovské vojsko stratilo veľa dôstojníkov a vojakov. Statočný veliteľ Horvatinovits práve vtedy, keď posmeľoval svojich vojakov do útoku, bol smrteľne zranený do pŕs. Španielsky veliteľ Castelluvio, keď už stál na hradných múroch, bol zrazený ohromným kyjakom, no keďže bol oblečený do panciera, na všeobecný úžas padol na zem nezranený. Druhý španielsky kapitán, menom Zapata, bol strelený do čela a hneď zomrel. Keď padlo a bolo zranených ešte viac dôstojníkov, veliteľov a veľký počet vojakov, stratili obliehatelia odvahu a na veľkú nespokojnosť hlavného veliteľa ustupovali na svoje staré miesta. Na jeho rozkaz zaujali potom predchádzajúce postavenie.

Keď boli po bitke obidve strany zamestnané odpratávaním ranených a mŕtvych, prešiel istý bašovský dôstojník s dvadsiatimi vojakmi na kráľovskú stranu, čo vzbudilo veľké prekvapenie. Tento dôstojník, menom Juraj Kováč, ubezpečoval grófa Salma, že medzi hradnou posádkou, i keď víťazila, vládne veľká skleslosť na mysli a demoralizácia, pretože veľa bašovských veliteľov, skúsených vo vedení vojny, bolo sčiastky zabitých, sčiastky ranených, najmä veliteľ a brat pána hradu Martin, ktorý viedol celú obranu a vlastnou statočnosťou a rozhodnosťou povzbudzoval vojakov k vytrvalosti a bojovnosti. Teraz leží neschopný boja a medzi dôstojníkmi sa nenájde nik, kto by jeho miesto zastal a roznecoval medzi posádkou odvahu a vieru vo víťazstvo.

A veru také bolo skutočné položenie, ako rozprávali prebehlíci, ktorí na Bebékov príhovor dostali milosť. Všetci boli ihneď zaradení do kráľovského vojska. Medzitým sa na hrade nepokojne ponevierali bašovskí vojaci a zhromažďujúc sa vo väčších skupinkách hneď na jednom, hneď na druhom mieste, radili sa navzájom, čo robiť. Veľa vojakov spomedzi Slovákov a Rusínov sa rozhodlo okamžite a bez akejkoľvek výhrady odovzdať hrad kráľovskému vojsku, a keď sa k nim pripojil aj väčší počet poddôstojníkov, poslali potajomky ku grófovi Salmovi poslov.

Bašovi bratia Demeter a ťažko ranený Martin sa so zdesením dozvedeli o zrade posádky a hneď to hlásili pánovi hradu Matejovi; ten bol celkom bezmocný a nemohol vinníkov pre ich veľký počet potrestať. Nevedel si rady a bál sa, že sprisahanci sa zmocnia jeho osoby a vydajú ho kráľovskej strane. Usilovne premýšľal o nejakom pláne.

Po dohode so sprisahancami rozkázal Salm otvoriť delostreleckú paľbu zo šiancov, kým pechota útočila v hustých radoch proti hradnej bráne. Vtedy povstalci otvorili násilím bránu a vítali kráľovských vojakov s hlasitým jasotom. Najväčší vinníci a najodhodlanejší spomedzi nich, najmä bašovskí dôstojníci, utekajúc vo veľkom strachu a zúfalstve, usilovali sa zachrániť v najodľahlejších vežiach a baštách.

Kráľovské vojsko prúdilo v hustých radoch do hradu a za vedenia povstalcov valila sa masa vojakov do bašovského bydliska, pátrajúc s ozajstným hladom po ukrytých pokladoch; na čele so Španielmi vylámali všetky dvere vedúce do izieb a klenutých pivníc, poodtrhávali zámky a závory z truhiel a skríň, driapali a ničili všetko, usilovne hľadajúc peniaze a cenné veci. Dôstojníci im dovolili toto vyčíňanie, lebo by mu aj tak neboli mohli zabrániť, a len keď už všetko bolo prekutané a odvlečené, čo malo nejakú cenu, mohli opäť zaviesť poriadok a disciplínu.

Napokon hradná brána bola dobre strážená, aby nemohol nikto uniknúť. Teraz vyvliekli všetkých bašovských vodcov z ich úkrytov a väčšinu z nich zatvorili spoločne s raneným Martinom. Ani sa nebránili, keď už boli vylámané dvere a dali sa odzbrojiť. Všetkých predviedli ku grófovi Salmovi a ten rozkázal nasadiť im hneď putá a uvrhnúť do väzenia. Obyčajným vojakom udelil milosť a časť z nich zaradil pod kráľovské zástavy, ostatným dovolil odísť pokojne domov.

Radosť grófa Salma a Fraňa Bebéka zo šťastného dobytia skalnej pevnosti kalila podivná okolnosť, že totiž nikde nemohli nájsť hlavného zločinca Mateja Bašu. Všetky veže a bašty, všetky komory a pivnice, stajne a magazíny prezreli s najväčšou pozornosťou, no darmo, nemohli ho nájsť a nikto nevedel povedať, kam mohol zmiznúť.

Matej Bašo ušiel tajnou chodbou na východnej strane hradu práve vtedy, keď videl, že sprisahaná posádka vyjednáva prostredníctvom poslov s grófom Salmom.

O niekoľko dní prišiel na hrad istý pastier z Telgártu, postavou obor, ozbrojený valaškou a s dlhým nožom za opaskom, ktorý hnal pred sebou zajatca, s rukami zviazanými za chrbtom. Zajatec, trasúci sa na celom tele a s hlavou ovisnutou na prsia, bol privedený pred grófa. Bol síce oblečený v sedliackom šate, no Bebék, keď lepšie preskúmal jeho tvár, poznal v ňom na svoje veľké prekvapenie[19]ujdeného Mateja Bašu. Salm rozkázal, aby mu boli položené najťažšie putá a aby ho zatvorili do osobitného väzenia.

Pastier vysvetľoval, ako do jeho koliby prišiel preoblečený Bašo s dvoma sprievodcami a ako mu ponúkol veľa dukátov, ak ho bezpečne prevedie cez Spiš a cez vrchy do Poľska. Pastier súhlasil a zavolal svojich kamarátov. Keď prišli, vzal sekeru a rozsekol jednému z Bašových sprievodcov hlavu, druhý vyskočil k dverám, no keď ho dostihol, aj toho usmrtil, kým druhý pastier držal Bašu. Potom ho hodili na zem a zviazali mu ruky remeňom. Pastier sa na neho rozkričal s výzvou:

„Teraz vstaň hore, zbojník, dostaneš odmenu, akú si zaslúžiš!“

Salm a Bebék pastiera bohato odmenili.

Netrvalo dlho a Salm vymenoval súd, ktorý odsúdil na smrť mečom štrnásť Bašových veliteľov, medzi nimi aj jeho dvoch bratov, ťažko raneného Martina a Demetera, Fraňa Tárnokyho, Ondreja Beju, Petra Sörényiho, atď. — Mateja navrhovali niektorí členovia súdu pokutovať prísnejším trestom smrti, dať ho rozštvrtiť a lámať kolesom; Salm to nedovolil, ale zostril jeho trest tým spôsobom, že sa musel prizerať, ako jeho veliteľom a obidvom jeho bratom bude sťatá hlava, on sám bude pozbavený hlavy na samý ostatok.

Po vykonanej exekúcii boli všetci popravení hodení do spoločnej jamy, Matej Bašo ešte navyše v ťažkých reťaziach,[20] do ktorých bol predtým zakovaný.

Čo sa týka Tornallyaiovho dediča, niet o ňom zmienky, azda zomrel ešte v mladosti. Syna popraveného Mateja Bašu[21] odviedol so sebou gróf Salm a poskytol mu dobrú výchovu. Do svojej vlasti sa vrátil ako dospelý mládenec a dostal späť otcovské dedičstvo v dedine Čoltovo.

Muránsky zámok dobyl gróf Salm v auguste 1549. Keď boli vykonané v mene kráľa Ferdinanda potrebné poriadky a keď bola na Muráni ponechaná silná posádka, vracal sa gróf Salm 15. augusta, päť mesiacov po tom, ako vytiahol z Viedne, so svojím vojenským zborom triumfálne k Jágru.

Ešte treba povedať, že dobytie Muráňa malo významné následky v náboženskej oblasti. Gróf Salm bol totiž evanjelického vyznania, ako aj značná časť kráľovskej posádky hradu. A tak Salm povolal okolo roku 1560 evanjelického duchovného Cypriána Friedta, pochádzajúceho z Olomouca, za zámockého kaplána na Muráň[22] s titulom „regius in arce Murán concionator“, totiž kráľovský hradný kazateľ. Tohto kňaza vyvolili vtedy už evanjelické náboženské obce muránskeho, ratkovského, blžského a malohontského dištriktu za svojho prvého superintendenta.

Po Salmovi bol taktiež evanjelického vyznania Melchior Maschko de Niederlais, kráľovský hradný kapitán na Muráni. Ten vlastným podpisom potvrdil vieroučné artikuly muránskej evanjelickej superintendencie a rozkázal náboženským obciam, aby sa podľa nich verne správali.

Podobne aj Maschkov nasledovník barón Július von Herberstein bol evanjelického vyznania a ten 21. februára 1585 poslal všetkým náboženským obciam muránskej superintendencie tie isté vieroučné artikuly na podpísanie. Tak sa stalo, že v tom čase boli na Muráni dvaja evanjelickí kňazi, jeden na hrade, zároveň aj ako superintendent, druhý v dedine.

Koniec ukážky