Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Prechádzka po pekle

Anton Emanuel Timko

Ukážka z elektronickej knihy

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2014 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2014 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Jaroslav Geňo, Jana Pálková, Katarína Tínesová, Slavomír Kancian, Miroslava Lendacká

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0065-0

Pôvodná publikácia

Anton Emanuel Timko. Prechádzka po pekle. Ján Bežo a spol. Senica 1893. 111 s.

Bibliografické poznámky

Prechádzka po pekle. Rozprava Ant. E. Timku so šiestimi obrázkami

Tlačou Jána Bežu a spol.

V Senici, 1893

1. Premožený odpor

Zunavení dlhšou chôdzou, po viacdennom cestovaní konečne zastali sme na Výhorletskom pohorí, pred tak zvanou „zakliatou jaskyňou“ a položili sme sa na zem ku odpočinku.

Štefan Vrždialik, môj spoločník a sprievodník sotvy že složil so seba kapsu a vrchný kabát, vystrel sa na mäkký machom poprerastaný trávnik a odfukoval si z hlboka.

— Ale sme už konečne raz tu, u cieľa našej cesty! — riekol som ku Števovi, otvárajúc zátku zo sklenice, jejž obsahom sme sa potúžiť chceli.

— S tým poznamenaním, pane principálu — odvetil mi Števo, — že ja až dosiaľ nemám veľkú vôľu a chuť sprevádzať vás do podzemia: lebo vždy držím na pamäti to, že sa mi už raz na jednej podzemnej ceste, ktorú som s vami vykonal… sakramentsky zle povodilo.[1]

— Tentokráť sa ti ale, ujisťujem ťa, nič zlého nemá pridať! — posmeloval som sprievodcu môjho Števu, — bo tentokráť veľmi obozretne postupovať budeme, obozretnejšie než predtým v jaskyni pod Veprom.

— Ale ja som vždy tej mienky, že na človeka pod zemou vždy väčšie nebezpečenstvá striehnu, než na suchu, na vode a v povetrí, a z tade odôvodňuje sa moja nechuť a bojazlivosť, liezť opäť pod zem ako krtica…

— Prestaň už s tými námietkami: ja zodpovedný som za všetko i za tvoj bezpek.

— Ja vás, pane principálu, slepo poslúcham a všade nasledujem, ako verný pes svojho pána, hotový súc s vami i za vami skočiť do vody, do ohňa: ale tak myslím, táto moja slepá oddanosť môže mi byť napokon zle odmenená: lebo dotiaľ chodí krčah ku studni, kým sa nezabije.

— Kto všade s rozumom pokračuje a nenechá ho doma v škryni zatvorený, ten sa nemá čo báť zlého.

— Dobre, ale či rozum človeka nikdy neoklame?

— No, už prestaň! radšej si zapi a zajedz, zíde sa ti položiť niečo do brucha a ovlažiť hrtan.

— No už je darmo, ja bych si predsa radšej zapoloval v týchto prahorách na divú zverinu, k. p. na medveďa, ako liezol pod zemou pod zem cieľom výzkumu, — dohovoril Števo a chutnal si na to pohárom vína.

Po krátkom ešte dohovoru rieknem ku Števovi:

— My nakukneme teraz do tejto jaskyne, ktorú povesť — tradícia ľudu od nepamäti „zakliatou“ menuje, bájac si o nej to, že je ona „otvorom do samého pekla.“ Uvidíme, čo je s jaskyňou touto vo veci.

2. Vniknutie do jaskyne

Potúžení a schystaní úplne ku podzemnej ceste, vyhľadali sme bazinou a malinčiakom zarastený otvor jaskyne, nalezajúci sa u päty brala, a dajúc zemskému povrchu i slniečku „vále“, vnikli sme do otvoru, vedúcemu nás vodorovným smerom do vnútra zeme.

Hneď na prvý pohľad nezdála sa mi jaskyňa táto útvarom prírodným, lež skôr rukou ľudskou, hoc ešte v šírom praveku, učinenou.

Steny jej neboly drsné, popukané, lež akoby čakanom do žuly vykresané, ačkoľvek znaky kresania ku poznaniu už neboly.

Smer chodby jaskynnej bol východný a všetko podobalo sa ako oko oku starým, zaopustilým baňským štôlňam.

Povetrie v jaskyni bolo čerstvé; necítili sme žiadnu obťaž ani prekážku v dýchaní a preto aj svietidlá naše horely jasne.

Bedlive pátral som na stenách chodby po nejakom znáčku, pochodivšom od ľudskej ruky; ale márne, i pôda, po ktorej sme kráčali, neobsahovala v sebe nič nápadného — suchý drobný piesok a múľ.

Z toho som zatváral, že jaskyňa táto v potopnom čase bola vodou zaliata, zanechajúc po sebe náplavu drobného piesku.

Jednotvárna, bez všetkej premeny, nestejne široká, podzemná chodba viedla nás ďalej — a jako som pobadal, už smerom šikmým, nakloneným.

Asi po jedno hodinovej chôdze spozoroval som v chodbe jaskyne väčšie náteplie.

Teplomer ukázal mi 15 stupňov Reamura.

— Števo! — pretrhol som tohoto zo zadumenia, — diera táto vedie do vnútra zeme, a tak sa mi zdá, že veľmi ďaleko by sme ísť museli, keby sme jej chceli prísť na koniec.

— Kto vie, či je tu nie zem prevŕtaná až na druhý bok a my, keby sme furt a furt ďalej išli, či by sme reku nevyšli von tam na druhom boku zeme v Amerike dakde v Labradore.

— Blahová myšlienka to, Števo! Keby aj zem naša mala takú dieru na druhú stranu zemegule, my by sme predsa cez ňu prejsť nemohli.

— A prečo?

— Preto, že vnútro zeme je ešte žeravé a tekuté, a cez stredozemný oheň by sme sa nijako nepredrali. Tam by si sa iste roztopil od horúčosti; tam by ti tvoje fúzy náležite obškvŕkly.

— Ďaleko-li teda pôjdeme v tejto zakliatej diere?

— Pokiaľ len budeme môcť, a vytrváme od horúčosti, — riekol som, zpozorujúc, že čím ďalej stúpame, tým i tepla pribúdza.

A tak ideme len ideme pomaly ďalej, bo žiadne fyzické prekážky nám cestu tú konať nezabraňovaly.

— Len prečo je tu tak horúce? — riekol po dlhšej chvíli Števo; — ja si už musím kabát vyzliecť.

— To ti len tým vysvetliť môžem, že stúpame smerom ku stredu zeme a na každých 400 krokov pribúdza o jeden stupeň tepla. Pozri, už máme 25 stupňov. Pôjde-li to tak, že za každými 400 krokami o jeden stupeň tepla pribudne, teda budeme môcť ísť na jedno 2000 siah ďaleko, pričom zodvihne sa teplota na 40 stupňov, no a ďalej — neviem, či budeme môcť ešte urobiť krok?

— Potom sa teda dobre vyzváraní a na polo upečení vrátime nazad, — riekol Števo, súc tým uspokojený.

Tichúčko kráčali sme ďalej.

Ja v mysli premietal som príčinu toho, prečo ľud túto kľudnú a tichú jaskyňu pomenoval „zakliatou“ a „bránou do pekla“! ale som nato nijako prísť nemohol.

Tepla v chodbe jaskyne vždy viac a viac pribývalo, tak že nám z tváre a čela pot cícerkom stekal.

Števo už dávno bol vyzliekol svoj kabát a to isté učiniť bol som i ja prinútený.

— Chuť! — riekol Števo, utierajúc si pot s čela, — toto je tu ako v parnom kúpeli; toto je tu už nie na vydržanie.

— Len pozhov ešte trošku; len ešte pár krokov! — posmeloval som ho, dobre znajúc, že náteplie už hodne vyše 30 stupňov dosiahlo.

— Tu je na zadusenie, ani v pekle! — odpovedal on.

— Hohó, Števko! Veľký je to rozdiel medzi horúčosťou pekla a touto!

— A koľko asi môže byť v pekle stupňov tepla? — tázal sa ma Števo.

— To v žiadnom katechismusi nieje napísané, — odpovedal som. — Ale jeden missionár, kázajúc príležitostne o pekle, zmienil sa, že v pekle musí byť hodne vyše 300 stupňov horúčosti, lebo tam sa vraj i tie najtvrdšie kovy okamžite rozpúšťajú.

— Tam by sa teda i krumple v okamžení upiekly!

Pomaly vystúpilo náteplie na 40 stupňov a mne zdálo sa, že ďalej v jaskyni postúpiť nebude nám možno.

Pľúca začaly sa nám nadýmať ako cigánske mechy, a znoj zalieval nás tak, že nitky na nás suchej nebolo.

Vysoká horúčosť teda bola na prekážke, že sa nám ďalej do jaskyne vniknúť nedalo.

Ja som sa práve vzdal myšlienky ďalšieho postupu, chtiac sa vrátiť.

Videl som, ako Števo omdlieva a tmolí sa za mnou sťa opilý, — a nechtiac, aby ďalší postup nášmu zdraviu zlé následky nepritiahol, obrátil som sa a kvapne riekol som:

— Kehrt euch — dosť! Števo, ani krok ďalej, vráťme sa!

3. Nenadalé shliadanie

V tom okamžení, ako práve povedané slová z úst mojich vyšly a Števo v opravdivom smysle slova rečeno umorený oprel sa bol o stenu chodby, spozoroval som v chodbe pred sebou šuchot a pohyb.

— Tu je niekto! — rečiem po tichu ku Števovi, oči ako plánky vyvalievšiemu a jazyk na piaď zdĺže vyplazivšiemu.

— Quis hic? Kto si?!

V rovnom smere chodby teraz objavily sa mi dva jasné body akoby iskry lebo malé hviezdičky.

A tie približovaly sa k nám vždy blíž.

Lampy naše len slabo svietily ako vo hmle a my mimo tých jasných bodov nemohli sme nič viac rozoznať.

Konečne slyšíme hlas:

— Nešťastlivci! Jakým právom opovažujete sa vnikat do podzemia, do ríše podzemných duchov?

Tento hlas trhol nami ako elektrická iskra a my stáli ako zkamenelí.

Voči mne stála čierna postava s iskriacima očima…

Pochvíli osmelil som sa pozdvihnúť slabé svetlo zo seba vydávajúcu svietelnu do výšky. — I shliadol som pred sebou postavu známu, len nemohol som sa hneď rozpamätať, ktoby ona bola.

Veď ani vo sne nebolo by sa mi prisnilo, s kým sa vám tu sejdem.

Tá prišerná postava nebol nikto inší, ako mne od dávna dobre známy — Rarášek.

— Servus, domine Rarášku! — zavolám z plného hrdla.

— Ha! koho tu vidím? S kým sa tu stretám? — odpovedá Rarášek. — Vy ste to, pane Perohryzu?

— Ja, rogo, i s mojím famulusom Štefanom Vrždialikom!

— Ký beťah vás sem doviedol?

— Túžba po výzkumoch! A vy sem jako prichádzate? — tázal som sa ja.

— Vy sa ma tážete, jako ja sem prichadzam? Nuž či neznáte, že bydlisko moje je v podzemí?

— Pardon! odpusťte teda, že sme sa my dvá opovážili vniknúť do ríše podzemných duchov, ako nevolaní hostia: nepokladajte nám to za priestupok.

— Ďaka našej obapolnej známosti z onej doby — jal sa Rarášek hovoriť — čo som ja ako tajomník stál v službe Černokňažníka; ináč, pane Perohryzu, za vašu opovážlivosť by ste teraz zle prešiel; vašu smelosť by ste obanoval.

— Opakujem moju prosbu, pane Rarášku, aby ste nám našu smelosť a opovážvosť za zle nebral; jestli sme ale naším javením a vniknutím do revíru podzemských duchov sa prehrešili, teda potrescite nás; my sme mužovia, ktorí neohrožene hlásajú a držia sa tej pravdy: aby každý vinník a priestupník dľa zásluhy potrestaný bol. Z pod výroku tohoto nevynímame ani nás samých. Sme vo vašej moci. Naložte s nami ako vám ľúbo, dľa práva!

— Vaša reč sa mi ľúbi pane Perohryzu. Z predošlých dôb znám vašu smelosť, odvahu, mužnosť, charakter; znám vás ako muža neohroženého, pravdu milujúceho, kryvdu tepajúceho, a z ohľadu na to, krok tento nepokladám vám za zle, lež rádnej obdivujem vás.

V tom podali sme si ruky a stisli.

— Vy podobne tiež, pane Rarášku, dobré služby konali ste svojím časom nášmu národu, stojac čo tajomník v službe u p. Černokňažníka, a škoda, že ste stúpili do penzie a zanechali nás. Teraz by ste nám bol prevelice potrebným… Ale darmo — keď to bola vaša vôľa.

Števo i ja v tú dobu, ako sme sa s Raráškom rozmlúvať počali, zbadali sme ľahšie dýchanie a horúčosť nás trápiaca razom prestala.

— Znáte-li, p. Perohryzu — tázal sa ma Rarášek, — kam chodba táto vedie, v ktorej sa včil nachádzate?

— S istotou to neznáme, — odvetil za mňa Števo, — ale domnievame sa, že vedie do stredu zeme, nie-li naposledy celkom von na druhý bok zeme, do Ameriky.

— Nie je tomu tak! — riekol Rarášek. — Pýtam sa vás, chcete-li vedeť, kam chodba táto siaha? A pýtam sa vás i to: máte-li dosť smelosti a odvahy očuť to, keď vám vyjavím, kam ona vedie?

— Sdeľte nám to, — prosil som Raráška, — aby keď navrátime sa opäť na svetlo denné, mohli sme povedať, kde sme boli a vedeli sme vysvetliť to: prečo ľud túto jaskyňu „zakliatou“ menuje. Že sme chabými nikdy neboli, to znáte.

— Keď je tak, teda hovorím vám, že chodba táto vedie do samého — pekla.

Očujúc tie slová, v okamžení tom Števo sa prekrížloval a ja od ľaku nemohol som slova preriecť. Až po chvíli zmužiac sa, poviem:

— Do podzemnej ríše, v ktorej panuje knieža Lucifer? Teda tu pod nami, v stredu zeme nalezá sa tartarus (podzemný svet)?

— Ešte hodne hlboko a ďaleko odsiaľ, — vetil Rarášek.

Nastala tichá pausa.

Mne na mysli tonula jedna smelá myšlienka.

Rarášek akiste znajúc, o čom premýšľam, pretrhnul tichosť a oslovil ma:

— Pane Perohryzu! Nemali by ste vôle a smelosti nakuknuť trochu do pekla?

Na toto nabídnutie nemal som v rýchlosti odpovede.

Pozrem na Števa, môžem riecť ako stena prebľadnutého a tážem sa ho:

— Čo povieš Števo? Máš-li vôľu nakuknuť do pekla?

— Ale ja? Ani po smšti! Bože ma uchovaj! — odpovedal zajikave.

— Blázon! — rieknem. — Keď nás sám sekretár Luciferov, blahorodý p. Rarášek, invituje nakuknuť do miestností večného zatracenia, čo sa strachuješ?

— Modlím sa každý deň — odpovedal skrúšene — „ale zbav nás od zlého“, a teraz by som sa samochtiac rútil do neho? Nie to neurobím!

— Ha, ha, ha! — rozosmial sa Rarášek. — Števova odvážlivosť a smelosť je u konca; medzitým rozhodnite sa oba, a prejavíte-li vôľu, zavediem vás a ukážem vám Luciferovu ríšu — horúce peklo!

Ja premietal som na mysli: čo robiť? prijať-li nabídnutie Raráškovo, a či nie? Šeptalo mi, že čert používa každej príležitosti, sviesť ľudí do pekla, kedy ako môže, a že maľuje peklo pestrými barvami; ale spoliehajúc sa na starú známosť s Raráškom, domýšľal som sa, že sa nám ani v pekle nič zlého nestane, keď máme čerta za priateľa.

— Rozhodli ste sa už? — tázal sa po chvíli Rarášek.

To bol pre nás tvrdý orech.

Rozmysleť sa tak, či tak.

Ale všetečnosť, tuhá žiadostivosť, ako to tam dolu vyzerá, konečne zvíťazila.

— Ja idem! — riekol som, — a ty Števo?

— Vari s vami na veky zatraceným byť? — dal my odpoveď. — Hovorím, že mi prichodí s vami zahynúť. Bože, buď mi milostivý! Žeby ste ale nepovedali, že som chabo, strachopúť: nuž teda idem i ja s vami. Majte moju dušu na svedomí!

4. Jazda k peklu

Sotva že tieto slová z našich úst vypustené boly a my do ríše ďasov isť sme sa odhodlali, v tom okamžení odrazu akoby dlaňou plasol, nad nami sa vyjasnilo a zostalo vidno.

Nebolo to síce tak jasné svetlo ako od žiary slnečnej — len prišerno, ale dosť vidno ku rozoznaniu obklopujúcich nás vecí.

Teraz sme videli Raráška v úplnej jeho postave.

Mal na hlave klobúčik s perom, zelený šnorovaný kabát, remenné nohavičky, kamašne a lakované topánky.

— Zavediem — alebo lepšie zanesiem vás teda oboch do ríše, v ktorej panuje Lucifer, — riekol Rarášek, a sohnúc sa v poly na spôsob koňa, vetil:

— Sadnite si na mňa, kôň je osedlaný!

My sme viac neváhali.

Ja vyšvihnul som sa prvý na Raráška, za mňou usadil sa Števo a chytiac sa jeden druhého, jazda sa počala.

Rarášek vyšvihnul sa strelhbyte do hora a jako vetor letel s nami ďalej v osvetlenom priestore ku ríši ďasov. —

Pred nami v diaľke objavily sa čierne mrákavy, siahajúce vysoko nad obzor, vypádajúc ako nejaké múry u bralá.

Doletiac ku ním, spozorovali sme pred sebou budovisko, ohromnej pevnosti podobné.

Rarášek spustil sa na dol a my zastali sme u päty ozrutnej pevnosti.

Teraz spozorovali sme pred sebou mocnú bránu s plamenným nápisom:

„POKOLVÁR — HÖLLEMBURG“

Zočiac ten nápis, nevdojak prišlo mi na um, že tu akiste tiež „dualismus“ panuje.

Sišli sme dolu s koňa.

Rarášek jal sa hovoriť a s tým zvedavosť našu po vedení, kde sa nalezáme, uspokojovať.

— Stojíte pred bránou pekelnou podzemnej ríše, jejž vnútro rozdelené je na dva departementy. Prvší oddiel obsahuje v sebe sídlo, bydlisko Lucifera a jeho dvoranínov čertov, tam tiež nalezá sa ústredná pekelná kancellária, pekelné museum, bibliotéka a dielňa Luciferova.

Druhá miestnosť je: vlastné peklo — tartarus, kde zdržujú sa duše zatracencov, aby tam na večné veky trápené a mučené boly… A to je to najhroznejšie miesto, ktorého muky a útrapy rozum ľudský ani pochopiť nemôže.

A teraz dávam vám, pane Perohryzu, aj vám Števko na výber: ktoré z týchto dvoch oddielov chcete, abych vám ukázal?

— Ďakujem vám p. Rarášku za vašu ochotnosť! — riekol som, počnúc sa radiť so Števom.

— Ja bych myslel, keď sme už raz tu, poprosiť p. Raráška, aby nám ukázal obe miesta; — čo ty na to Števo?

— Hm! — mrdol fúzom Števo, — keď som raz v pekle, nech som v ňom! Ja uz nič nedbám, lebo viem, že som na veky zatracený!

— Ty počínaš rajzonirovať, Števko! — rieknem mu. — Pochlap sa! Budeš aspoň videť, či je to peklo tak čierné, jako ho maľujú!

Števo neodpovedal, len mrdol plecom, na znak, že je jemu všetko jedno — a preto obráťac sa ku Raráškovi, rieknem:

— Pane Rarášku! Ukážte nám oba departementy pekelné!

Tento splasol rukama od podivenia sa nad mojou neslýchane smelou požiadavkou.

— Jedno vám musím pripomenúť, pane Perohryzu a upozorniť vás na to, čo vy ako učiteľ a rektor máte vedeť a to je to: že z pekla, nieto žiadneho vyslobodenia pre toho, kto sa raz do neho dostane. Vediac to, predsa si žiadate vstúpiť a vniknúť do miestností večných múk ohňa, zatracenia a nevyslobodiť sa z neho nikdy — nikdy!!

Toto poznamenanie Raráškovo ma v prvom okamžení veľmi zronilo.

Hneď som sa nevedel vynajsť.

Po krátkom rozmyslení ale rieknem:

— To, čo povedáte, neplatí o nás! Lebo my sme ľudia živí, a z pekla nieto vyslobodenia len pre duše zomrelých, Božím súdom sem zavrhnutých. Toto, pane Rarášku, ako sekretár Luciferov a jako v pekelných záležitostiach dobre zbehlý, máte znať. Prečo nás teda prestrašujete, že vniknutím do pekla pre nás odtiaľ žiadneho vyslobodenia viac niet?

— Stojí to sväte napísano: že za kým sa raz brána pekla zatvorila, tomu sa nikdy viac neotvorí. To je fundamentálny zákon pekelný, Bohom určený, ktorý zrušiť a preinačiť nedovedú ani všetci čerti! — dal mi odpoveď Rarášek.

— Nuž či je tak lebo tak — rieknem Raráškovi — predstavte nás teda vášmu principálovi: kniežaťu pekla, Luciferovi.

A s tým odhodlaní sme boli vstúpiť do miestnosti pekla.

V Števovi vtenkráť mocne búchalo srdce, že ho skoro bolo očuť, i rieknem k nemu:

— Zaviaž si dobre remeň u nohavíc. Drž sa mužne a nedaj na sebe znať strach. Veď ťa čert nezje.

— Pane Rarášku, — oslovil som ho driel ako sme vstúpili dnu, — ráčte mi poradiť: v ktorej mluve, v ktorej reči mám osloviť vaše knieža, až mu predstavení budeme?

— Oslovte ho rečou, ktorou chcete!

— Zná-li Lucifer po slovensky?

— On i čerty znajú všetky reči na svete!

— Nepríme-li Lucifer nevrle, neľúbo, ak ho oslovím po slovensky?

— Ba paroma? Snáď domnievate sa, žeby sa čert preto nadurdil? Veď asnáď není taký somár, ako mnohí z vás ľudí!

S tým som bol spokojný.

Rarášek bol ochotný voviesť nás do bydliska Luciferovho a my stúpali sme ta za ním.

5. Navšteva u Lucifera

Milý čitateľu! Máš-li dosť odvahy a smelosti sledovať nás, alespoň v duchu, do miestností pekelných, ktoré tu opisovať budeme: dobre; nemáme nič proti tomu; máš-li ale zajačie srdce a si-li bojko strachopúd: to radšej odlož tento spis na bok a nečítaj ho! Bo dobre za to ti nestojíme, či ti nebudú stávať vlasy dúpkom od všetkej tej hrúzy, čo tu čítať budeš, a či sa ti nebude snívať s čertami. —

Brána sa otvorila a my nalezali sme sa vo vnútri podivnej miestnosti — v sieni majúcej podobu ohromnej umrlčej rakvy.

Vôkol po stenách vykladaných ľudskými kostiami vysely temne blištiace sa lampiony. Tu nalezalo sa i náradie stôl a stoličky, podobne z ľudských kostí zhotovené. V kúte klepaly podivného ústroja hodiny, vydávajúce zo seba hlasy podobné stonaniu zakliatych duší. A boly hodiny tie umeleckým dielom. Ukazovaly roky, dni, hodiny, minuty a sekundy.

Sieň bola ináč prázdna — určená ku prijímaniu hostí.

Rarášek podal sa ku jedným bočným dverám, vedúcim do kabinetu Luciferovho tým úmyslom, aby náš príchod, našu návštevu svojmu principálovi oznámil.

— Počkajte za chvíľu! — riekol, — idem vás ohlásiť a pripravte sa na videnia kniežaťa pekla.

A odišiel.

— Števo! — rieknem ku spoločníkovi môjmu, — abys vedel, jaký titul máš dať Luciferovi, hovorím ti, abys ho netituloval „jasný“, ale radšej „temný pane“, a žeby si mu nevystruhoval žiaden komplement; nechcem, aby sa o nás to povedalo, že sme sa klaňali čertovi.

Neminulo ak pár minút a bočné dvere sa opäť otvorily. V nich objavil sa arcidiabol a knieža pekla, Lucifer, vo sprievode Raráška.

Postava kniežaťa pekla bola vvsoká, podobná súdruhom jeho čertom.

Hlava veľká, konce rožkov pozlátené, ačkolvek z jednoho bolo trošku odlomeno; oči horely ako iskry, a v neobyčajne širokých ústach mal hrozitánske zubiská. Nos ako uhorka, uši somárske. Na prstoch rúk veliké, dlhé nechty, pazúry. Z úst fŕkaly mu iskry. Telo čierné, porastlé drobnou srsťou. Dlhý chvost plietol sa mu pomedzi nohy. Kulhajúc na ľavú nohu, mal na nej kopýtko.

Zhrozili sme sa z pohľadu jeho a ja v duchu zvolal som:

— Oh! opravdu strašné a škaredé si knieža pekla!

Oblek Lucifera bol jednoduchý.

K telu tesno priliehajúca tunika zelenej barvy, z pliec vysel mu plášť ohnivý, celú dvoranu osvetlujúci.

Postaviac sa pred nás Rarášek, predstavil nás Luciferovi:

— Pán Doktor X. Y. Perohryz a jeho famulus Štefan Vrždialik!

Lucifer otvoril tlamu, z ktorej nám iskry až pod samý nos fŕkaly a riekol:

— V pravderečeno prichodí sa mi podiviť na tvojom skutku, sekretáru môj Rarášku! Vykonáš-li ty niečo, je to už potom ozajst dačo znamenitého a veľkého. Privádzaš mi tu pred môj obličaj dvoch pozemšťanov s telom i s dušou, živých; pozemšťanov, ktorí nezlakli a nebáli sa vkročiť do miestností podzemia a večnej prepasti. Tomuto podobného nestalo sa ešte nikdy, čo peklo stojí, žeby do neho živí ľudia vnikli. Je to veliká odvážlivosť od nich. No vďaka mojej priazni, ktorú oproti tebe chovám, nemá sa týmto pozemšťanom v sídle mojom nič zlého stať. Považujem ich za mojich hostí a rozkazujem všetkým mojim podriadencom čertom, aby s týmito dvoma nakladali jako s mojimi hosťmi. Vás ale, Pane Perohryzu, vítam v sídle mojom! — riekol Lucifer patrne uradostený, podávajúc mi ku stisnutiu svoju ruku.

Z našej strany vystala všetka poklona, a ja bojac sa, abych si stisknutím ruku v dlabe Luciferovej nepopálil, odtiahol som sa.

Lucifer v tom obráťac sa ku sekretárovi svojmu, riekol:

— Týmto naším hosťom poukazujeme celé sriadenie nášho sídla, snáď ich to bude zaujímať. Niečo tomu podobného nevídať tam hore na svete.

V tom zarehotal sa Lucifer tak nešeredne, že sa to v celom pekle ohlášalo.

— Bude-li sa vám ľúbiť najsamprv obozreť pekelné museum? — položil na nás otázku.

— Temný pane! — oslovil som ho, — v názore museálnych predmetov mám veľké zaľúbenie!

— Potom si môžete obozreť i moju pekelnú bibliotéku.

— I tej obozretie nás doista zaujímať bude! — odpovedal som.

Koniec ukážky