Vanda Rozenbergová

VEDĽAJŠIE ÚČINKY CHOVU DROBNÝCH HLODAVCOV

(poviedky)

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Vanda Rozenbergová, 2011

Ilustrácie © Aňa Ostrihoňová, 2011

Grafický návrh obálky © Igor Slovák, 2011

Redaktor Tomáš Mrva

Grafická úprava a zalomenie L.D. Lettante

Vydala Premedia Group s. r. o.

2011

ISBN 978-80-970661-0-9

Šiesty prst

„¡Esto es un robo!

¡Manos arriba!“

Môj otec sa učí španielčinu. Dookola si púšťa americký film o banditoch, ktorí v Mexiku vykrádajú banky a po španielsky vedia povedať len dve vety: „Toto je lúpež!“ a „Ruky hore!“.

Moja sestra Mária žije v Bolívii. Pred mesiacom nám zatelefonovala, že na Vianoce príde domov a privedie aj svojho bolívijského snúbenca. Otec odvtedy zanedbáva obľúbené televízne programy a v kuse sa díva len na tento film. Mária odišla do Bolívie pred troma rokmi na výmenný pobyt a postupne si tam našla zamestnanie, byt, školu a aj muža.

„Javier predsa vie po anglicky, nemaj strach,“ povedala mi, keď som sa pýtal, ako sa budeme zhovárať.

Otec však po anglicky nevie, tak ako nevie ani po španielsky, ani nijako inak. Tak sa aspoň učí, ako sa v španielčine vykrádajú banky a myslí si, že Javier ocení, ak sa mu prihovorí v jeho rodnej reči.

„A mama? Čo mu povie naša mama?“ opýtal som sa sestry, lebo obaja vieme, že to bude najväčší problém.

„Stačí, keď mu povie len nice to meet you,“ povedala Mária a podľa toho som vedel, že sestra je preč naozaj dlho.

„Mária, ale teraz je november. Ak si chcela, aby sa mama naučila teší ma po anglicky, mala si mi to povedať už v júli alebo v auguste. To sa ona do Vianoc nenaučí.“

Naša mama má sedemdesiat rokov a neurčité štádium alzheimera. Nice to meet you sa do Vianoc nenaučí. Bude sa na Javiera milo usmievať, pretože má rada spoločnosť a otec vyskočí poza jej chrbát a veselo zvolá ¡esto es un robo! a ¡manos arriba! Potom prídem ja, stisnem švagrovi ruku a poviem: „Nice to meet you, Javier. Ja som ten chumaj, čo má celý život úsmev od ucha k uchu.“

Učiteľky v materskej škole nevedeli, ako mojej mame povedať, že so mnou niečo nie je v poriadku. Naznačili jej to prostredníctvom hraného pásma, ktoré sme nacvičili ku Dňu žien. Dostal som úlohu zlého ježka. Bral som ostatným zvieratkám jabĺčka a oni ma za to vyhnali z lesa. Každý herec potvrdí, že záporná postava je to pravé. Nie pre mňa. Ja som jednoducho nemohol zahrať odpadlíka, ktorého ostatní vyženú zo svojho spoločenstva a o to učiteľkám išlo. Môj ježko sa usmieval.

Mama so mnou začala behať po lekároch, až sme skončili u tvárového chirurga. Spomínam si, že v jeho čakárni bola taká smutná pani. Chýbal jej kus nosa a celý čas, čo sme tam sedeli, som od nej neodvrátil zrak. Uvažujem, čo si tak mohla myslieť o chlapcovi, ktorý sa na nej hodinu smeje. Lekár mame vysvetlil, že mám skrátený a nefunkčný musculus depressor anguli oris na oboch stranách a že je to extra výnimočná vec. Nemá si robiť starosti, lebo inak som chlapec ako víno a keď dospejem, môžem sa dať plasticky operovať. Po tejto návšteve sa ma rodičia stokrát denne pýtali, či ma niečo nebolí, lebo kým im nepoviem, nie je to vidieť. Chceli vedieť, či mi naozaj neprekáža otcove cmúľanie kostí pri obede, lebo pôsobím dojmom, že ten zvuk prosto milujem a tiež, či ma sestra násilím nenúti skrúcať ústa do opačnej strany.

Je to pravda. Narodil som sa s úsmevom. Na pravej i na ľavej strane tváre mi chýba jeden z mimických svalov, ktorý zabezpečuje, že človek vyzerá ako človek, a nie ako Šťastenko. Že sa smeje, len ak na to má dôvod a inak nie. Ale ľudia sú zvláštni. Nevyužívajú možnosť, že sa môžu smiať, len ak sa im chce. Ja mám svoj úsmev vrodený a ak sú medzi vrodenými úsmevmi nejaké rozdiely, potom možno povedať, že rodové meno môjho vrodeného úsmevu je spokojný. Ten je najhorší.

Moja o tri roky staršia sestra mi skrúcala ústa do všetkých strán, nielen do opačnej. Keby sme vtedy boli mali k dispozícii sekundové lepidlo, viem, že by mi bola stiahla líca dolu a prilepila ich o golier. Cmúľanie kostí mi bolo odporné takisto ako pach kôpru, silónové pančucháče na maminých nohách, mlieko, keď sa mení na tvaroh a otcove kárované papuče, ktoré vždy ležali rozcapené priamo pred dverami, takže ak som nechcel na ne stúpiť, musel som sa zohnúť a odložiť ich. Najviac som však neznášal nakupovanie. Liezli mi na nervy predavačky v potravinách, v obuvi, v papiernictve, aj v drogérii, jednoducho predavačky ako také, lebo kamkoľvek som s mamou prišiel nakupovať, žmurkali na mňa, hladkali ma po hlave a aj tie najdrsnejšie typy zjemneli pri pohľade na môj spokojný detský úsmev. Nevravím, že ostatné deti neboli sympatické, ale chýbal im ten môj „rozjasňovač“.

„Nie, dnes ti želé tyčinku nekúpim,“ povedala mama a v pohode mi nekúpila ani červenú malinovku, nanuk ledňáček a farebné šnúrky do tenisiek. Spokojný so všetkým, čo mi nekúpila, som jej ešte pomohol s nákupom. Predavačky mohli na mne oči nechať.

„Bože, to je ale dobrý chlapec...“ šepkali si dozorkyne medzi poloprázdnymi regálmi. Opreté o pult, v červených dederónových zásterkách, privretými očami sledovali svoje teritórium a ja som z nich mal nočné mory.

Žijem s priateľkou v prenajatom byte. Najmenej dvakrát do týždňa navštevujem  rodičov. Mama trpí nezvratnou demenciou a otec celé dni pozerá televíziu. Nahráva si obľúbené programy a jeho najobľúbenejšou reláciou je Pornografický týždeň, ktorý sa vysiela každý utorok a štvrtok o 22:10. V pondelok, stredu, piatok a cez víkend potom dookola pozerá nahrané časti. Nerobí s tým žiadne tajnosti. Porno herci, porno herečky, porno režiséri, porno kameramani a porno zvukári tam rozprávajú o svojej práci. Otec sedí v kresle oproti a cmúľa tvrdé cukríky.

Mama má Alzheimerovu chorobu a keď som s ňou, cítim sa ako zločinec. Niekedy celé dni pokojne sedí, pije čaj, popolieva kvety a nič jej nechýba. Inokedy jej chýba všetko, od domu, po spodnú bielizeň, nerozumie, prečo ešte nedoviezli uhlie, hoci máme ústredné kúrenie a netuší, kde máme poháre. Som vinný, kvôli tej neurčitosti, ktorej ju zamotaný svet mozgových buniek vystavuje. Cítim sa ako idiot.

Stupeň jej ochorenia ju ešte nerobí nebezpečnou. Nemá ani výbuchy hnevu, záchvaty strachu, neuteká z domu, ani si neschováva chlieb s masťou pod posteľ. Ale to všetko príde. Možno už zajtra. Ona bude plakať nad tým, že je u cudzích, lebo nás nespozná a ja sa budem usmievať, lebo iné neviem.

Lieky, ktoré stabilizujú jej príznaky a otcova otvorená povaha im zatiaľ stačia na zvládnutie každodenného života. Predbežne. Do času. Sestra žije tretí rok v Bolívii, pracuje na recepcii zahraničnej firmy a má priateľa. Ten sa volá Javier a čoskoro ho uvidíme.

Necítim svoj úsmev, ale viem, čo robí s ľuďmi. Nepochybujú o tom, že som dobrák. Že ich zachránim. Že si v Tescu na mne smú vyskúšať pulóver pre manžela. Že im doložím chýbajúcu drobnú mincu k nákupu. Že im odnesiem tašky na tretie poschodie. Pomôžem zložiť ich invalidný vozík a napchám ho do auta, že im postrážim detský kočík pred obchodom, že ich prepustím v rade na pošte a ešte im aj vypíšem šek, lebo si zabudli doma okuliare. Áno, bolo by oslobodzujúce, po toľkých rokoch služby, byť majiteľom vážnej tváre.

Keď som nastúpil do prvej triedy, učiteľka sa do mňa okamžite zaľúbila. Bol som pre ňu malý usmiaty truľko, ale len do chvíle, kým som si do žiackej knižky nezapísal: „Zajtra 19. 6. ideme do piči. Priniesť jednu sladkosť a džús.“

Vtedy som bol žiakom druhého ročníka základnej školy. Pôvodný text, ktorý sme si mali poznačiť, znel v skutočnosti takto: „Zajtra 19.6. ideme do športovej haly. Priniesť jednu sladkosť a džús.“ Učiteľka, vidiac to nehorázne vulgárne slovo, ma odvliekla za ruku do kabinetu, aby mi tam polhodinu dohovárala a ešte aj zatelefonovala rodičom. Úplne pritom ignorovala, že som obidve „i“ napísal správne.

Od dvanástich hrám na gitare. Dva roky som s futrálom na chrbte chodil poctivo a rád do hudobnej. Raz som si spolu s ostatnými zapálil pri zadnom vchode marsku a oni sa išli roztrhať od smiechu nad tým, ako zábavne vyzerám „s cigaretou v hube“. Zasratí huslisti dovolili, aby mi konečne došlo, že som stratená existencia.

Rozhodol som sa, že najlepšie bude nevychádzať z domu. Do školy som chodil z donútenia, tak ako ostatní, ale inak som nebol ochotný zájsť ani po chlieb do večierky na našej ulici. Mama to so mnou vydržala, lebo mama je už z podstaty taká, vydrží všetko. A možno pritom bola aj šťastná. Moja mama bola veľmi ženská a mala v sebe všetky tie zanedbateľné a prehliadané vlastnosti, ktorými sa dnes nikto neoháňa a ženy už tobôž nie. Skromnosť, jemnosť, ochotu rešpektovať aj nie vždy múdre rozhodnutia svojho muža, chuť kedykoľvek zamiesiť na koláče a odvahu neurobiť všetko, čo nám videla na očiach. Bola šťastná, lebo nikdy nechcela ísť do Paríža, netúžila po zlatej retiazke a netrápila sa tým, že má hrubé lýtka. Nevyčítala nikomu, že nikdy neletela lietadlom a nekomentovala životy iných. Stačilo, keď si s nami deťmi čítala vonku v záhrade, alebo keď si s otcom otvorili pivo na lavičke za domom. Tvrdila, že moja „tvárová porucha“ je na pomyselnej stupnici ľudských anomálií rovnako bezvýznamná, ako existencia šiesteho prsta na nohe. Keby som vtedy nebol hral toho ježka, doteraz by vraj netušila, že som postihnutý. Nepáčilo sa jej, keď som nadával na ľudí a keď som sa v puberte nahlas a ustavične pasoval za kokota.

„Je to, ako keď sa niekto celý život zajakáva alebo má jednu nohu kratšiu. Koktala aj Marilyn Monroe, aj Napoleon. A pozri, kde sú.“

„Sú mŕtvi, mama.“

„Tak vidíš.“

Rodičia mi kúpili červenú gibsonku. Veľa som počúval a veľa som hral. Počúval som sám a hral som sám. Na vysokej – lebo až tam som to s vetou „bože, to je dobrý chlapec“ dotiahol, som na nástenke našiel inzerát, že The Cure Revival hľadá gitaristu. Odvážne som sa dostavil do kultúrneho domu v prímestskej časti a spevák Kamil s plešinou na temene, cez ktorú sa na mňa vyvalila natupírovaná ofina, hneď navrhol, nech si spolu dáme Close to you.

„Čo sa furt vyškieraš, fešák?“ povedal, keď sme dohrali a ja som všetkým v skupine The Cure Revival vysvetlil, že moja tvár zvyčajne nevyjadruje môj vnútorný pocit. Strašne sa smiali a spevák Kamil ma poštípal do líca.

„Drží,“ povedal a potom mi vysvetlili, že hrať viem a aj ten „kjúr“ cítim dobre, ale musím uznať, že s takým výrazom nemôžem reprezentovať piesne plné smútku, dezilúzie a pocitu samoty. Povedal som, že práve preto mám tú skupinu rád.

Som dendrológ. Znalec drevín. Rozhodujem o osude stromov. Dva dni v týždni sedím v kancelárii a inak sa pohybujem vonku. Pracujem v lesoch, v parkoch a v záhradách. „Tak, čo s vami?“ opýtala sa ma výchovná poradkyňa v treťom ročníku gymnázia, keď počas svojich ordinačných hodín rozdávala dobré rady. Čím som mal byť? Lekárom? „Prepáčte, váš muž zomrel, mrzí ma to,“ smial by som sa príbuzným do očí alebo by som im s rozkošným lišiackym úsmevom prezradil, že majú rakovinu v poslednom štádiu. Sudcom? „...povedzte, kto z rodiny vás najviac nahováral, aby ste potiahli vrece zemiakov zo susedovej garáže?“ Možno som mohol byť učiteľom: „Deti, peniaze za jeden váš nákup s rodičmi v hypermarkete by dieťaťu v Rovníkovej Guinei vystačili na zaplatenie školskej dochádzky na jeden rok!“

Pochopiteľne, mohol som byť barmanom, programátorom, vedcom, predavačom alebo zamestnancom telekomunikácií. Učenie mi nerobilo žiadny problém a mohol som byť v podstate čímkoľvek. Ale ja som sa prihlásil na lesnícku fakultu, pretože je v našom meste a tiež preto, že označiť strom červenou a poslať ho pod pílu bolo ľahšie ako robiť to isté s ľuďmi. Som dendrológ a páči sa mi, že je to niečo medzi dentistom a dermatológom a nikto nevie čo.

Uvedomujem si, že som mal šťastie. Mohol som sa narodiť bez nejakého úplne iného mimického svalu a vyzerať, že som v jednom kuse nasratý. No ja som mal šťastie a moja spokojná grimasa priťahuje ľudí ako magnet. Ja ich za to nemám rád. Priebežne som celé roky navštevoval tvárového chirurga, aby som vedel, kedy mi konečne nejaký doktor zareže do tváre a urobí ma menej veselým.

Keď som mal pätnásť, povedali, že mi ešte zmohutnie čeľusť a treba počkať. Keď som mal devätnásť, povedali, že budeme čakať na zuby múdrosti, pretože by ma mohli znetvoriť, ak vyrastú až po rekonštrukcii. A potom som to vypustil z hlavy.

Teraz hrám v The Bee Gees Stars, a tam sa môj výraz hodí presne. Ich hudba je ako našľahaná zmrzlina, malinová, banánová, karamelová, nechávam cez seba prúdiť to delikátne sladké disko, mám oblečenú bielu košeľu s belasým pásikom, široké bedrové nohavice a opasok s veľkou prackou. Zbohom The Cure Revival! Zbohom piate poschodie samoty a betónové parkovisko samovražednej melanchólie! Mama mala pravdu. Vyzerať šťastne bez námahy – to sa tým ľuďom páči! Stojím s gitarou po spevákovej ľavej ruke a keď trochu nadvihnem hornú peru a odhalím svoje bezchybné zuby, baby pištia, ruky spínajú na prsiach a všetky sú zhrčené na mojej strane pódia. Heňo ani Rasťo nemajú ten úsmev, ktorý ľuďom dvíha ruky dohora. Som to ja. Naučeným pohybom natiahnem hlavu k mikrofónu a spustím ah ah ah ah stéjineláááááááájv.

Volali mi z televízie, že by ma radi pozvali do podvečernej talkshow na tému Ako sa žije s úsmevom. Koho ešte pozývate, opýtal som sa predtým, než som odmietol. Odmietol by som aj tak, ale zaujímalo ma to. Ukázalo sa, že zavolali predvlaňajšiu miss, tohoročnú miss, skutočného zubára a seriálového zubára. Chcel som vedieť, odkiaľ ma poznajú. Pravdaže, povedal im o mne Kamil z The Cure Revival, keď bol hosťom v jednej z relácií. Škoda, že som sa nestihol informovať, aká to bola téma. Už sa vidím, ako do kamery odpovedám na otázku, či aj ja občas plačem. Či som kvôli svojmu úsmevu dostával v škole jednotky zadarmo a v školskej jedálni dupľu, prípadne, ako sa tvárim, ak uhrádzam nedoplatok za elektrinu. Pochopiteľne by sa ma opýtali, či mám partnerku, čo hovorí na moju poruchu a tiež, či uvažujem o operácii. Ak mám byť úprimný, s  partnerkou to už nie je to, čo bývalo. A o operácii uvažujem.

Diana predtým pracovala v Záhradníckych službách mesta ako referentka. Dva razy za týždeň do banky a naspäť. S nohami na stole, šanónmi za chrbtom a priemernou mzdou bola spokojnou zamestnankyňou v štátnej správe. Teraz je úspešnou reprezentantkou firmy s plastovými oknami. Celé dni ju vozia v polepenej Octávii a túto jar si dala vstreknúť medzi oči svoj prvý botox. Nie som si istý, či si pritom spomenula na moju rozďavenú tvár. Hádame sa častejšie ako sa milujeme. Predtým to tak nebolo. Predtým som mal pocit, že sme spolu navždy. Teraz ma na nej rozčúli kade-jaká hlúposť. Napríklad, keď si oblečie ružové tielko s potlačou lebky a s mašličkami po stranách. Rovnako neznášam, že sa zavesí na každého, koho stretneme a dá mu pusu. Nechápem tento nechutný zvyk – bozkávať sa s každým, koho poznám dlhšie ako hodinu.

Stretli sme na ulici môjho spolužiaka z gymnázia, čudného Róberta a Diana nielenže sa na neho okamžite zavesila, ale ho aj jemne štuchla po zadku. Bolo to trápne, pretože Róbert je nízky, chudý, nemá vlasy a na páse nosí ľadvinku. Akoby nevedela, čo zač sú ľudia s ľadvinkou! Takí sa po riti necápu, zvlášť nie od ženy ich spolužiaka. Diana zo záhradníctva sa takto nikdy nesprávala. Diana z Megaplastu nerobí nič iné. Okrem toho mám pocit, že sa nijako nevyvíja. Keď sme mali dvadsaťpäť, pomáhala mi značkovať stromy na výrub, potom sme sa túlali po meste. Váľali sme sa na tráve v mestskom parku a občas sme zašli do kina. Teraz bude mať tridsaťtri, chodí s kamarátkami na diskotéky a každé štyri dni má iné nechty. Vidí sa mi, že akurát jej to nepristane, ale dobre. „Život je žúrka! Žite!“ Už zo slova žúrka sa mi zdvíha žalúdok.

Hrali sme v januári na poľovníckom plese v Trenčianskych Stankovciach a pri večeri som sa od usporiadateľa dozvedel, že aj vďaka mne je to dnes „super žúrka“. Už aj poľovníci. Som starý. Na žúrku, aj na lebky s mašličkami. Snažil som sa, aby nám bolo dobre. Chcel som mať pokoj, hoci aj v prenajatom byte, ale pokoj. Po robote si posedieť vonku pri pive. Dva razy do týždňa nacvičovať s chalanmi nové pesničky a večer si pozrieť s Dianou film alebo si zahrať šach. Pokojne sme mohli mať dieťa, ale ona zakaždým povedala, že ešte počkáme. Ja neviem. Asi je to málo. Pre ňu.

V sobotu sa poprechádzať po meste a večer zahrať pred ľuďmi. Tešiť sa na to, čo príde. Alebo nepríde, vzdychol som si pri pohľade na Dianu, ktorá zase revala hodená v kresle. Nenapadlo mi nič iné, len vyzliecť si nohavice aj trenírky a postaviť sa pred ňu. Asi mám nejaké pornogény po otcovi. Inokedy by ju to rozosmialo. Teraz nie. Musím vypadnúť. Natiahol som si naspäť nohavice, obul som sa a vybehol von.

Napadlo mi, že pôjdem k našim. Otcovi prekážať nebudem, lebo dnes večer Pornografický týždeň nedávajú a mame je to jedno. Zastal som pred ich domom, no na zvonenie nikto neotváral. Zrejme už spia. Kľúče so sebou, pochopiteľne, nemám. Pomaly som vykročil naspäť. Zasa som stál tam, odkiaľ som pred chvíľou ušiel. To sa tam mám teraz vrátiť? Vošiel som do vchodu, potom dolu schodmi do pivnice. Hlavný vchod k pivniciam sa nezamykal. Bola tam totálna tma, aj totálne ticho. Sadol som si na špinavú zem, a hlavu som položil na kolená. Opretý o stenu som si uvedomil, aký som chudák – nemám trenírky, ani peňaženku, som na úteku pred ženou, a to až v pivnici tri poschodia pod naším bytom a usmievam sa od ucha k uchu. Ako nakoniec celý život.

December, trinásteho. Sneží. Je pred Vianocami a zajtra príde moja sestra s Javierom. Pôjdem po nich na letisko. Diana je opäť na trojdňovej služobnej ceste a opäť v Šamoríne. Neviem, či práve teraz vrcholí sezóna predaja plastových okien, ale povedzme. Okrem toho, Diana je v Šamoríne od októbra už tretí raz. Šamorínčania už musia mať vymenené plastové okná všetci do jedného. Dva kilometre pred letiskom ma zastavujú policajti. Opäť bežná cestná kontrola. Ja ich so srdečným úsmevom vítam za okienkom svojej červenej Felície. Som na tieto situácie pripravený a mám pre nich v ruke lekárske potvrdenie o vrodenom poškodení tvárových svalov, aby si nemysleli, že sa im vysmievam. Vyzerajú, že čakali len na to. Možno o mne počuli od kolegov a chcú na vlastné oči vidieť chlapíka, čo má papiere na veselý ksicht...

Prišli, moja sestra a Javier. Stojíme v predsieni rodičovského domu. Mamička svoje nice to meet you nepovedala, ale usmieva sa. Ja tiež. Aj Javier. Otec tiež, lebo sa teší, kedy na zaťa vyvalí ésto es un robo, manos arriba. Javier je trochu stuhnutý, vidieť, ako sa snaží byť príjemný. V jednom kuse sa usmieva a hovorí mi its ókej, ju ár supr gáj – to je ok, si super chlapík. Chcel by som mu povedať, že sa na mňa nemusí toľko vyškierať. Nech sa tvári, ako chce, pokiaľ má tú možnosť. Ale chápem, že sa cíti zmätený napriek tomu, že sestra mu vysvetlila, že sme taká smájling fémily.

Diana sa po návrate z tej dlhej služobnej cesty potrebovala poriadne vyspať. Nechal som ju, aj tak bola sobota. Prebrala sa o štvrť na dvanásť. Vedel som, že si dá kávu a siahol som po jej šálke skôr, ako to zaregistrovala.

„Milan, prosím ťa, uvar mi kávu...“

Pozorne som sa na ňu zadíval. To je skvelé. Takže chce kávu. Dobre bábika moja. Ale ja sa volám Juraj. Ďuro. A v pondelok ráno sa budem hlásiť v nemocnici plastickej chirurgie na predoperačné vyšetrenie. Idem na rekonštrukčnú operáciu tvárových svalov. Aby mi nebolo stále len do smiechu.

Dokedy som chcel čakať? Je najvyšší čas.

Manetove deti

Alma má všetko potrebné vždy poruke. Čudné nutkanie vláčiť so sebou veci, ktoré by sa mohli zísť. Možno jej konanie hraničí s nejakou poruchou, najmä ak uvážime, že Alma to všetko nosí pre svojho muža.

„Aby ti nič nechýbalo,“ ukladá mu na zadné sedadlo auta tašku s náhradným oblečením, keby sa cestou čokoľvek prihodilo a on by potreboval čisté nohavice. Okrem nich tam má aj balík jednorazových žiletiek, malú penu na holenie, toaletnú vodu, pitnú vodu, chlebík s údeným mäsom, jablko a Rubikovu kocku. Aj na nedeľnej prechádzke do ZOO má Alma so sebou veci, o ktorých predpokladá, že by ich mohol potrebovať – tabletky proti boleniu hlavy, vlhké utierky, krížový skrutkovač, nožík, podložku na sedenie a sadu plastových pohárikov. V prípade, že by mu priniesli pivo v špinavom pollitri. Alma je také putovné hniezdo. Chce, aby sa útulnosť a bezpečie domova prenášali vo veciach, ktoré dáva Jozefovi na cestu alebo mu ich na ceste nosí, či už v termoske s čajom, alebo v rezervných spodkoch.

Ak sa Almin muž večer pri správach posťažuje, že mu je zima na nohy, Alma vytiahne zo skrine termofor, elektrický vankúš, vyhrievacie papuče aj hrejivú prikrývku na batérie. Na horskú túru mu nesie náhradné ponožky a trenírky, manikúrové nožničky, pršiplášť, ďalšie šnúrky do topánok, vreckový diár, masť na opuchy, obväz, jódovú tinktúru, kvapky do nosa proti alergii a najmenej dva druhy energetických nápojov. Mať Almu poruke je praktické a jej manžel sa už nevzpiera. Táto žena chce, aby sa Jozef vždy cítil pohodlne a to môže len vtedy, ak má pri sebe všetko. Keď náhodou Alma nie je doma a on by si, pochopiteľne, okrem jedla pripraveného v mikrovlnnej rúre, chcel ohriať debrecínske, viedenské, šunkové, alebo spišské párky, pri sporáku má nachystané zápalky, elektrický zapaľovač, iskrový zapaľovač, aj zapaľovač na baterky.

„Ešte chýbajú dva kamene, aby som ich o seba mohol trieť,“ vzdychne si Jozef s vedomím, že by mal byť prinajmenšom znepokojený. Jeho Alma totiž predtým taká nebola.

Filipa si na začiatku myslela, že tie stretnutia by mohla robiť priamo v dome, v obývacej izbe. Napokon si však zvolila pivnicu. Ich pivnica je veľká betónová miestnosť s minimom haraburdia, členená betónovými stĺpikmi a dosť veľká, aby sa do nej zmestilo päťdesiat žien. Filipa sem zo záhrady preniesla plastový stôl a stoličky. Zvyšný jednoduchý nábytok poprinášali ženy, čo sa tu schádzajú. Ach Bože, v tejto diere, kde to vonia ako vonku, keď mizne sneh, sa Filipa cíti tak dobre! Oblečie si svoj najlepší kostým a potom sa uchýli do priestoru pre myši a pavúky. Zakaždým, keď sa na cestičke ku dverám do pivnice ozvú hlasy, Filipa vystrie chrbát, natiahne pravú ruku a osobne každú prichodiacu pozdraví. Chce, aby z nej cítili silu.

„Ženy, máme tu jeden beznádejne smutný prípad. Väčšina z vás pozná našu priateľku Almu. Pracovala šestnásť rokov ako predavačka. Chcem vám povedať, že Alma... situáciu nezvládla. Preskočilo jej. Má nutkavú potrebu zhromažďovať veci a vnucovať ich manželovi. Bola som ju navštíviť – Alma už nie je sama sebou. Je len tieňom domáceho pána, ktorý o to navyše nestojí. Ako verný psík kľačí naša kamarátka pri nohách svojho muža, neschopná rozlíšiť, čo je láskavá pozornosť a čo dobrovoľné otroctvo. Prišla, tak ako my všetky, o možnosť sebarealizácie a zbláznila sa z toho! Ženy, to, že nám zakázali zarábať, neznamená, že budeme slúžiť! Nedajme si vziať dôstojnosť...“

Do miestnosti potichučky vojde rozžiarená tvár – zjavila sa tu ako zatúlaná lopta. Pošepky pozdraví a rukou ukazuje, že si sadne. Je to Alma.

„Alma, práve o tebe hovoríme. Ako sa cítiš?“

Žena sa zasmeje a zodvihne ruky.

„Dievčatá, čo vám poviem. Dnes ráno som si všimla, že už mám na rukách starecké škvrny, aha. Najskôr som si myslela, že mi na ne frkol olej pri varení, ale kde! Neviete, čo by mi na to pomohlo?“

Júlia, ktorá sedí hneď vpredu, sa otočí a poradí Alme, aby si vypýtala v lekárni supervýživnú bieliacu emulziu a nech sa pritom nezabudne pozrieť do očí krásnemu lekárnikovi, ktorý tam obsluhuje.

„To je nenormálny fešák, baby,“ súhlasí Monika.

Ženy zašumia ako vyprahnuté steblá trávy a Alma sa smeje, šťastná, že vniesla trochu života do tejto mrazničky vo Filipinej pivnici. Filipa, pochopiteľne, vie používať nástroje sociálnej interakcie, v tejto chvíli však nemieni vymýšľať inteligentné premostenie od lekárnika k prejavu, ktorý má nachystaný. Jednoducho len zvýši hlas: „Po druhej svetovej vojne...! Po druhej svetovej vojne sa ženy, ktoré robili v továrňach a pomáhali v totálnom nasadení svojej vlasti, odmietli vrátiť na pozície slúžok a kuchárok – do svojich domovov! Ony chceli pracovať! Zarábať! Cítiť sa dobre! Porovnávajúc údaje z konca tridsiatych a z konca štyridsiatych rokov dvadsiateho storočia sa ukázalo, že po vojne klesol počet ženských samovrážd a stúpla rozvodovosť. Prečo asi? Ak sa dnes, o desiatky rokov neskôr, stávame my, ženy, obeťami bankrotu svetového trhu a väzenkyňami vo vlastných príbytkoch, hovorím – dosť! Ja, Filipa Michalová som sa nenarodila preto, aby som po stovkách metrov vpred musela nedobrovoľne cúvať tisíce kilometrov späť!“

Poháriky na stoloch sa chvejú od potlesku. Ženy sa ním chcú Filipe ospravedlniť za prerušenie debaty kvôli fešáckemu chlapcovi z lekárne. Súhlasne pokyvkávajú hlavami a usmievajú sa. Tácne s koláčmi a fľaše minerálok sú položené na papierových obrusoch. Filipa vie, že ženy vždy niečo prinesú. Ona má priestor, ony vedia piecť. Ona má nápady, ony majú prestieranie. Úvodný vstup na dnešné stretnutie si pripravila len v oporných bodoch. Hovorí bez papiera. Pred tým, než zakázali ženám prácu, bola topmanažérkou vo firme na výrobu keramických obkladov.

Už je to päť mesiacov a ona stále nemôže uveriť, že táto poondiata spoločnosť jej zručnosti pracovníčky vyššieho riadenia nepotrebuje. Je predsa odborníčkou na poondiate komunikačné techniky, poondiatu tímovú spoluprácu, poondiaty strategický, aj úplne posratý krízový manažment. Filipa Michalová zostala sama, bezradná vo svojej multifunkčnej kuchyni a pracovné miesto po nej dostal jej vlastný manžel, Miloslav.

Už je to päť mesiacov, čo ženám zakázali pracovať. Vlády európskych krajín, všetky bez výnimky, podpísali Nové podmienky zachovania stability, ako „jedinú možnosť na odvrátenie reálnej hrozby masívneho nedostatku“.

„Niet inej cesty, drahí Európania,“ povedal v prejave, ktorý vysielali v priamom prenose v Užhorode, Haapsalu,  Štokholme,  Lubline, aj v Marinelle, francúzsky prezident. Vysielali ho aj v Jasenovej, v Hruštíne, v Očovej a v Bratislave.

Ľudia sedeli pred televízormi a sledovali, koľko vrúcnosti vkladá do svojho hlasu chlapík zo Champs-Élysées: „Musíme zachovať pokoj, a súčasne povedať pravdu. Aj ja som Európan ako vy. Ak však chceme zabrániť najväčšiemu exodu v európskych dejinách, exodu za prácou, ak chceme zabrániť drastickým opatreniam na zastavenie hrozby hladu na starom kontinente, sme nútení siahnuť na elementárny princíp našich systémov, na rovnosť príležitostí. Máte právo domnievať sa, že ide o diskrimináciu na základe pohlavia, drahé ženy. Chcem vám len povedať, že vaša obeť nám pomôže prežiť. Vám, vašim mužom, vašim deťom, vašim rodičom. Špičkoví analytici vypočítali, že najneskôr do dvadsiatichštyroch mesiacov sa situácia začne zlepšovať a vy sa, aspoň čiastočne, budete môcť vrátiť na svoje pracovné miesta. Dovtedy sme povinní zabezpečiť každú jednu z vás starostlivosťou a láskou. Ďakujeme.“

Koniec ukážky