epub copyright © 2013

epub producer © 2013

All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

Redakčná a jazyková úprava: Ivana Horecká, Andrea Harmanová

12. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2013 (www.cervenak.sk)

Bonus: © Věra Mertlíková, 2013

Cover & Illustration © Michal Ivan, 2013 (michalivan.net)

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN: 978-80-89341-68-9

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

KAPITOLA PRVÁ - HÓLMGANGA

Sekera tresla do štítu tak mocne, že sa rozsypali nity, vo vzduchu zavírili triesky a tretina kruhu ovisla na dotlčenom kovaní. Thorgeir zafufňal – akiste to bola kliatba – a zapotácal sa. V úpornej snahe zostať chodidlami na volskej koži však stratil rovnováhu a spadol na pravý bok.

V kruhu stojaci muži zahučali – niektorí víťazoslávne, iní sklamane či zlostne.

„Bohovia rozhodli!“ zvolal striebrovlasý starec a udrel o zem vyrezávanou palicou, až amulety a liatovce na nej hlasno zahrkotali.

Thorgeir pozrel dolu. Pravý lakeť mal zaborený v tráve sotva piaď od okraja kože. Vyceril zuby a tentoraz zaklial celkom zrozumiteľne.

Otrygg sklonil sekeru i štít. Na rozdiel od svojich prívržencov nehol brvou a pery zohavené jazvou neskrivil posmech.

„Uznávaš porážku, alebo chceš pokračovať? Do krvi, na smrť?“

Thorgeir sa rýchlo, bez slova pozviechal a namosúrene šmaril zlomený štít na zem. Potom sa zahnal svojou sekerou.

Zhromaždenie zamrelo. Otrygg ukročil pravou nohou, znovu zdvihol štít a tuhšie zovrel porisko.

„Bodaj ti riť zhnila v Helheime!“ zrúkol Thorgeir a hodil širočinu.

Na volskú kožu, k Otryggovým nohám.

Na opačnom konci ostrova s krikom vzlietlo vodné vtáctvo. Inak nikto nemukol.

„Pomýšľal som skôr na Valhallu,“ uvoľnil sa Otrygg. Nedbal na urážku, ktorú by prchkejšie povahy brali ako zámienku na ďalší súboj. „Ale k jagavému mostu ešte dlhá cesta. Čakajú nás iné plavby a boje. Prijmeš miesto po mojom boku?“

„Čo keď odmietnem?“ zavrčal Thorgeir. „Vyženieš ma ako prašivého niddingra?“

„Vidíš dôvod? Prehra v hólmgange z teba nerobí vyvrheľa. Súboju si sa nevyhýbal. Tri hrivny si doniesol. Bojoval si čestne.“

„Môžem teda odísť? Bez straty cti, so svojou družinou, ako náčelník?“

Otryggovi zreteľne potemneli oči. „Musíš ale odplávať hneď. Jedna loď je tvoja. Chlapi! Kto sa pridá k Thorgeirovi?“

Kruhom prebehla šomravá vlna, no nikto nezdvihol ruku ani hlas, nevystúpil z radu. Thorgeir vyhľadal očami niekoľko tvárí. Odvrátili pohľady.

„Ako inak,“ crkol cez žlté zuby do trávy. „Stačí sa raz potknúť a otočíte sa mi zadkom ako vendská fľandra.“ Pozrel na Otrygga.

„Striebro je tvoje. Aj právo obetovať býka. Ale pamätaj, že ak nebudeš dobrý hofding, znovu rozprestrieme kožu.“

„Teda zostávaš.“

Thorgeir takmer nebadane prikývol a zvrtol sa.

„Odprisahaj mi vernosť,“ prikázal nový vládca Herborgu. Thorgeir sa zarazil, pomlel štetinatou čeľusťou a pomaly sa zvrtol naspäť. Nepokľakol, hrdosť nepustila, no zložil si prilbicu a sklopil zrak k zemi.

„Na Odina, Thóra a všetkých mocných Asgardu! Tvoja vôľa, moja oceľ!“

Dav zašumel hlasnejšie. Otrygg spokojne pokýval hlavou a až teraz celkom sklonil štít a sekeru.

„Menujem ťa mojím pobočníkom. Patria ti dva diely koristi a právo vybrať si otrokov hneď po mne. Keď nebudem nablízku, tvoj rozkaz platí ako môj.“

Thorgeir sa tentoraz uklonil hlbšie. Otrygg cez plece pokynul mužom zo svojej družiny. Prikročili, prevzali štít a prilbicu, zrolovali kožu a priviedli na povraze býka. Zviera bučalo a triaslo hlavou v nedobrej predtuche.

„Bohovia!“ zvolal hofding a zdvihol k chmúrnemu nebu zrak i obe ruky. V pravej pästi stále zvieral sekeru. „Dopriali ste mi víťazstvo a ustanovili ma nástupcom Brynjara Svartssona. Za to prijmite túto krv. Mocní na Yggdrasile, obetujem vám...“

Huuuuuuuuuuuuuuuum!

Vikingovia stŕpli. Otryggove ruky klesli. Býk znovu zabučal, zagúľal očami.

Hu-huuuuuuuuuuuuum!

Fúzaté tváre sa zvrtli na sever. Zátoka mala tvar podkovy – piesčité výbežky na jej koncoch zvierali úzky prieliv, za ktorým sa rozprestieral Veľký záliv. Na úžinu dozerala hliadka na posede, ktorý sa skrýval medzi borovicami na východnom cípe. Práve odtiaľ priletelo trúbenie. Poplašné, zvestujúce nebezpečenstvo. Také tu počuli zriedka – málokto sa odvážil vniknúť do vikingského prístaviska s nepriateľským úmyslom. Hoci, pravda, toho roku už dvakrát priplávali čierne veslice s nezvyčajnou posádkou.

Huuuuuuuuuuuuuum!

Všetky pohľady sa otočili k Otryggovi. Rozhliadol sa po kruhu, akoby si nevedel rady. Trvalo to však sotva tri údery srdca.

„Do člnov!“ Žilami sa rozliala vodcovská rozhodnosť. „Naspäť do osady! Rýchlo!“

Hukot hlasov sa prelial do dupotu nôh. Vikingovia sa nahrnuli k plavidlám na plytčine. Liezli do nich bez sácania či škriepok, každý presne poznal svoje miesto. Muži brodiaci sa v gejzíroch vody odstrčili člny od brehu. Veslá rozťali hladinu.

Na malom ostrove uprostred zátoky, kde sa zvyčajne konali hólmgangy, zostal iba býk. Opäť zmätene zabučal, akoby sa ponosoval, že ho tam vliekli nadarmo. Oblohu križovali kŕdle vyplašených vtákov.

„Bieli?“ zavolal Thorgeir na novopečeného náčelníka.

„Víťazstvo v hólmgange nedáva veštecké schopnosti,“ odsekol Otrygg.

Breh na južnom konci zátoky lemovala široká plytčina, preto z pláže vybiehalo dlhé drevené mólo. Bolo oň uviazaných päť veľkých veslíc. Člny sa vklinili medzi ne, prirazili k lávke, povrazy sa ovinuli okolo kolov. Muži sa driapali hore a s dupotom a krikom sa hrnuli k osade. Na miernom úbočí sa to hemžilo ako v mrcine po pár dňoch na slnku. Z chatrčí a stanov vybiehali chlapi so zbraňami v rukách a napochytre si zapínali remene, popruhy a spony.

Otrygg práve došiel na koniec móla, keď zacvendžali kopytá a z východu sa prihnali dvaja jazdci – hliadka z vartovky pri prielive. Trhli uzdami pred Otryggom a Thorgeirom a zmätene preskakovali očami z jedného na druhého, odhadujúc víťaza hólmgangy.

„Vravte!“ rozhodol za nich Otrygg.

„Veľa lodí. Z východu. Zrejme Vendi.“

Hofding a pobočník sa obzreli na sever. Hoci to bolo vyše míle, zazreli štvorcové plachty, množiace sa v úžine.

Huuuuuuuuuuuuum!

Prekvapene zvrtli pohľady do vnútrozemia. Toto trúbenie doľahlo od lesom lemovaného hrebeňa nad osadou. A určite to nebol vikingský roh.

„Do zbrane!“ zrúkol hofding z plných pľúc a rázne vykročil.

„Útočia od lesa!“

Z húštia na vŕšku vystúpil dlhánsky šík ozbrojencov.

Otrygg nasledovaný Thorgeirom a družinou sa náhlil k náčelníckemu zrubu uprostred úbočia. Okolo sa formovali bojové oddiely, spájali rady štítov, dvíhali lesy kopijí a mečov. Strelci napínali do lukov tetivy.

„Odvahu!“ kričal hofding. „Sú to len larvy z Volynu a Štetína. Uctievači dubových hláv, slepačie srdcia, lebky plné trusu.“

Šík na hrebeni sa nehýbal. Plavovlasí muži sa mračili na osadu spoza okrúhlych štítov, hroty kopijí zdvihnuté k nebu a šípy síce na tetivách, no luky zatiaľ sklonené.

„Pri Jednookom, na čo čakajú?“ zavrčal Thorgeir. „Kým sa ozbrojíme a preskupíme?“

„Len čo dorazia lode,“ odvetil mu jeden z bojovníkov, „udrú na nás súčasne z dvoch strán.“

„Ale prečo sa tamtí z lesa ukazovali tak skoro?“ dumal nahlas Otrygg. „Mohli počkať na vylodenie a až potom nás prekvapiť od chrbta. Šípim za tým niečo iné.“

„Alebo sú jednoducho sprostí ako kláty,“ mykol Thorgeir plecom. „Otáľajú, lebo majú scvrknuté gule ako všetci Vendi...“

„Asi si zabudol, koho gule sa scvrkli, keď sme sa stretli naposledy.“

Vikingovia gánili striedavo na návršie a na zátoku. Vendských lodí pribúdalo, už sa rojili okolo ostrova hólmgangy.

Od lesa sa ozval výkrik. Otrygg zúžil oči. Zo šíku na hrebeni vystúpil plecnatý bojovník s kopijou v ruke. Hrot sa blýskal ako na slnku, hoci oblohu od obzoru po obzor zakrývali mračná.

„Jarovííít!“ zakričal muž a tresol násadou do štítu. Ostatní ho napodobnili, zbrane zarinčali na pukliciach a kovaniach. Údery nabrali spoločný rytmus.

Otrygg ohrnul pery.

„Ukážme im, ako hrmí vikingské železo!“ zrúkol na bojovníkov, zdvihol sekeru vysoko a tupou stranou hlavice udrel do štítu. Muži sa ihneď pridali.

„Odin!“ zareval Thorgeir.

„Odin!!!“ zopakoval zbor.

Zo svahu sa k mólu a nad zátoku rinul lomoz, akoby už vypukol boj. Huriavk sa stupňoval a každú chvíľu mohol prejsť do útočného pokriku a rachotu skutočného stretu.

Potom ale zavyl vlk.

Nebol to obyčajný hlas, čo vnikne do hlavy ušami – vytryskol rovno z mozgu ako plameň z rozdúchanej pahreby, naplnil lebku a vyslal triašku po chrbtici do srdca a žalúdka.

Bojovníci zmĺkli ako pod dotykom Moreny – tí na hrebeni i v osade. Ozveny kriku a hrmotu sa potrhali nad hladinou zátoky. Ruky so štítmi a zbraňami poklesli.

„Čo, doriti...“ zachripel Thorgeir, ale vzápätí to zbadal.

Od nepriateľského šíku sa oddelila veľká čierna škvrna a pustila sa dolu kopcom.

„To je on,“ vydýchol jeden z Vikingov. „Démon z aelfskej lode. Prišiel sa pomstiť.“

„Fenrir!“

„Garmr!“

„Hovno,“ uťal Otrygg. „Nie je náš. Je vendský. A dá sa premôcť a lapiť. Ten bielovlasý hltač semena to dokázal, prečo nie my? Pripravte sa! Luky!“

Strelci zodvihli zbrane, natiahli tetivy k čeľustiam.

„Len čo vkročí medzi chyže...“

Ozrutný vlk zastal pred prvou drevenicou na hornom konci osady. Tam si sadol, natrčil uši a chvostom dvakrát omietol zem.

Lukostrelci po očku pozreli na hofdinga. Akoby na nich zabudol, nuž pomaly sklonili hroty šípov k zemi.

Hádam prejdime k veci.

Mykli sa, niektorí dokonca ustúpili a prikrčili sa za štítmi. Viacerí sa obzreli v domnienke, že im do ucha vrčí duch.

Brynjar je za horami za dolami. Tak skoro sem nepáchne. Isto ste sa podľa toho zariadili. Kto je nový náčelník?

Otrygg sa hodnú chvíľu mračil ponad okraj štítu. Muži na ňom viseli nervóznymi pohľadmi. Napokon sa zhlboka nadýchol a vykročil zo šíku.

„Ak sa pohne, prešpikujte ho šípmi. To na tú prašivú kožu platí.“

Nikto neodvetil, len tuhšie stisli rukoväte, poriská a násady. Otrygg v hrobovom tichu stúpal miernou uličkou. Neponáhľal sa. Vlk ho uprene sledoval a oči mu zvláštne žiarili. Jazyk visel z papule.

Novopečený náčelník zastal na polceste medzi húfmi spolubojovníkov a obludou.

„Čo chceš?!“ zavolal.

Koryto čerstvej diviny.

„Čože?!“

Ale nič. Čo chcem ja, je teraz vedľajšie. Som posol. Ty si Brynjarov nástupca?

„Zvíťazil som v hólmgange. Muži z Herborgu teraz poslúchajú moje rozkazy. Akú zvesť mi nesieš?“

Vidíš toho chlapa na kopci? Toho s Jarovítovou kopijou v ruke? To je Ogneslav, knieža Volyňanov.

Otrygg fľochol na statnú postavu.

Ľahko si domyslíš súvislosti. Skyndilovi sa nepodarilo dobyť Volyn. Skončil hore bradou, tak ako jeho muži. Aj Halldor padol a v sieni bohov si s ním pripije viac ako polovica jomskallskej posádky. Ostatní pokľakli pred Ogneslavom. Sú na lodiach, čo práve pristávajú tamto za tebou. Velí im Asvard. Poznáš Asvarda?

Otrygg sa neobzrel. „A Brynjar?“

Žije. Ak sa jeho bielovlasí kumpáni nerozhodli inak. Zdupkal s nimi na Rujanu. Aj my tam máme namierené.

„Chcete bojovať s bielymi?“

Vidím, že náčelníkom nie si len vďaka svalom.

„Zato Ogneslav musel zošalieť. Aelfov nemožno poraziť.“

Hocijakú vojnu vyhráš, ak máš dostatočnú presilu. A to nás privádza sem.

„Máme sa s vami plaviť na Rujanu?“

Áno, tak sa dá zhrnúť Ogneslavov odkaz.

„Mám pred ním pokľaknúť?“

Stačí obrazne.

„Čože?“

Nemusíš naozaj drať kolená. Len dáš slovo, že sa podriadiš jeho veleniu.

„A ak odmietnem?“

Zabije ťa. A každého s rovnako tvrdou kotrbou.

Otrygg zdvihol štít a pohupol sekerou v ruke. Vlk sa vztýčil na štyri.

Dobre si to rozmysli. Aby si sa nepreslávil ako chumaj, čo nebol hofdingom ani celý jeden deň.

„Nemusím jeho výzvu prijať. Je Vend. Naše zákony preňho neplatia.“

Tak čo urobíš? Schováš sa za svojich mužov a zavelíš do útoku? Poriadne sa poobzeraj. Máš tu tak... dvestopäťdesiat mužov?

„Skoro tristo.“

Takže nás je sedem na jedného. Pobijeme vás do nohy.

Otrygg vrhol krátky pohľad cez plece. Nie na svojich mužov; na lode a člny, ktoré už začierali kýly do plytčiny. Všetky sa hemžili mužmi. Nechýbali vikingské veslice s fúzatými, v oceli zakutými posádkami – chlapi z Jomskally.

Pochop jedno.

Hofding sa obrátil naspäť k vyjednávačovi.

Nemôžeme vás obísť. Mohli by ste si zmyslieť, že poza náš chrbát vydrancujete Štetín alebo Volyn. Alebo sa pridáte k nepriateľom a zaútočíte na naše tylo. Buď sa pridáte, alebo vás vykynožíme.

„Koľko životov ste ochotní položiť za našu skazu?“

Koľko bude treba. Ale odpovedz mi: máš rozumný dôvod vzdorovať?

„Prieči sa mi slúžiť vendskému psovi.“

Mysli na korisť. Na Rujane sa jej povaľuje habadej pre všetkých.

„Lenže striehnu tam aelfi. Dobre opevnení v Rugarde a ďalších hradiskách.“

Vieme, ako ich vyduriť.

Otryggovými očami preletel prúd obrazov, dôsledkov rôznych rozhodnutí. Požiare, krviprelievanie, krik, bolesť...

„Nezáleží len na mojej vôli,“ povedal zmierlivejšie. „Musím zvolať thing. Najstarší a najmúdrejší z nás rozhodnú, či pôjdeme do vojny.“

Na zdĺhavé porady niet času.

„Do večera vám dáme vedieť, či s vami ráno vyplávame na Rujanu.“

Vlkove oči tentoraz zažiarili celkom jasne – plamene mali krvavú farbu. Otrygg cítil démonovo vedomie v mysli, prehŕňalo ju ako varecha kotol varenej baraniny. Hľadalo skryté, ľstivé zámery.

Žiadne nenašlo. Otrygg bol stelesnená česť.

Dobre teda. Do súmraku. Potom sa buď pridáte, alebo sa toto miesto zajtra premenuje. Mám viac nápadov. Pustý prístav. Krvavé pobrežie. Zátoka lebiek. Čo sa ti najviac pozdáva?

Podvečer na ostrove hólmgangy znovu rozprestreli volskú kožu. Ogneslav si ju prezeral so zdvihnutou obrvou a opovržlivo skrivenými perami.

„Posratí Vikingovia,“ šomral, kým si vyzliekal šupinový pancier. „To sme sa nemohli biť dakde na brehu? Stačí predsa kruh zo štítov...“

Urobme to podľa nich,prerušil ho Goryvlad. Nech si zachovajú česť. Budú spoľahlivejší, ak spojenectvo neukujeme pod nátlakom.

„Na tú zberbu platí iba sila. Hrubá, krutá sila. Pred ničím iným hlavu nesklonia.“

Nuž, ty o tom niečo musíš vedieť.

„Tým chceš povedať, že som rovnako tupý, krvilačný hrdlorez?“

Goryvlad k nemu úkosom vzhliadol. Nechajme to. Pristal si na súboj, darmo sa teraz vykrúcaš.

„Ako si prišiel na to, že sa vykrúcam?“

Ogneslav si pritiahol šnurovanie na plátených nohaviciach a prezrel zapínanie na nátepníkoch, do ktorých mal zastrčené rukávy haleny. Potom v sprievode vlčieho besa podišiel ku koži.

„To musela byť ozruta. Koštiale z takého býka by si nerozdrúzgal ani ty.“

Nepodceňuj moje odhodlanie, keď ide o čerstvý hovädzí špik.

„Ale aj tak je na koži málo miesta. Nemáš kde uhnúť, odskočiť, pobehnúť...“

O to predsa ide. Zbabelec a váhavec nemá šancu. Akonáhle sa nejakou časťou tela dotkneš miesta mimo kože, prehral si. Môžeš iba útočiť.

„Iné nemám v úmysle.“

Z druhej strany prikročil ku koži Otrygg. Tiež sa zbavil všetkých zbraní a zbroje.

„Porušujeme pravidlá,“ zašomral. „Hólmganga sa môže konať najskôr tri dni po výzve.“

„Toľko času nemáme,“ odsekol Ogneslav.

„Som v nevýhode. Dnes už som jeden súboj vybojoval.“

Čo je tvoja únava proti jeho čerstvo zošitým ranám? hodil Goryvlad ňufákom na knieža.

„Na pár potrhaných stehoch nezáleží,“ zavrčal Ogneslav.

„Ak treba roztrepať jednu tvrdú lebku, aby Herborg uznal moje velenie, s chuťou to urobím. Stačilo výhovoriek!“

Otrygg doňho začieral pohľad a snažil sa zachovať svoju povestnú rozvahu. „Ak vyhráš, Volyňan, odovzdám meč do tvojich služieb. Lenže ak víťazstvo pripadne mne...“

„Cha!“

„...potiahneme na Rujanu ako rovnocenní spojenci. Na poradách bude mať môj hlas rovnakú váhu ako tvoj. Dostanem rovnaký podiel z koristi, žiadne zvyšky.“

Kniežaťu myklo kútikom úst, no pokrčil plecami na znak ľahostajného súhlasu.

„Odin!“ zvolal Otrygg k nebu a vkročil na kožu.

Ogneslav bez slova nasledoval jeho príklad. Hoci bola koža naozaj rozmerná a súperi stáli na najvzdialenejších koncoch, predsa ich delilo len pár krokov.

Na zátoku padal súmrak, v oblačnom počasí rýchly ako kapucňa stiahnutá do očí. Na brehu horeli ohne. V diaľke rozčúlene škriekali vtáky, akoby nadávali dňu, že skončil priskoro.

„Čo teraz?“ spýtal sa Ogneslav netrpezlivo.

„Teraz rozhodnú bohovia,“ sykol Otrygg, prudko vykročil a zahnal sa päsťou.

Volyňan, hoci plecnatý a samý sval, bol od Vikinga o pol hlavy nižší. Bleskurýchlo sa prikrčil a vyrazil s útočne sklonenou hlavou ako rujný jeleň.

Otryggova päsť sa len ošuchla o Volyňanovo temeno, načo mu súperovo čelo vrazilo do hrude. Hofding zaspätkoval – chodidlo, ktorým sa proti kniežaťu zaprel, sa zastavilo na palec od okraja kože. Zdvihol obe ruky a lakťami vrazil do Ogneslavovej hlavy a pliec. Volyňan klesol na kolená, ale rukami stále zvieral súperov trup.

Ďalší úder lakťom smeroval na zátylok. Kniežaťu by však šiju závidel aj ten bujačisko, na ktorého koži zápasili.

„Jarovít!“ Nedbajúc na Otryggove zlostné buchnáty vstal, čím Vikinga zdvihol zo zeme. V tuhom zovretí sa zapotácali a chvíľu sa nedalo odhadnúť, na koho stranu spadnú.

Potom sa hofding zvalil na chrbát. Do trávy vedľa kože. Vládca Volynu pristál na ňom. Obom unikol z hrdla vyrazený dych.

Je rozhodnuté! rafol Goryvlad.

Otrygg zlostne zahromžil a snažil sa protivníka striasť. Ogneslav sa s chechtaním zdvihol na kolená.

„Odprisaháš mi vernosť. Pred zrakmi všetkých mužov. Počúvneš každé moje slovo, aj keby som ti kázal vylízať svoju vlastnú...“

„Počkať!“ zvolal šedivý Viking, patriaci k poltuctu Otryggových sprievodcov.

Všetci naňho pozreli. Buchol obradnou palicou do zeme, amulety zaštrkotali.

„Nevideli ste to? Oblapil ho okolo trupu. Keď spadli, Volyňan mal ruku pod hofdingovým chrbtom.“

Ogneslav sa okamžite prestal smiať. „Čo to bľaboceš?“

„Tvoja ruka sa dotkla zeme skôr než Otryggove lopatky. Prehral si!“

„Si plný hován. Nepočujem slová, len starecké prdy!“

„Pozor na jazyk, Volyňan,“ snažil sa Otrygg pozviechať. „Keď staršina Grimwulf vraví, že videl tvoju...“

Ogneslav sa pohol tak rýchlo, že to ani celkom nepostrehli, tobôž aby stihli včas zasiahnuť.

Ľavačkou siahol na Otryggov zátylok a zdrapil ho za vlasy. Pravú dlaň mu zboku zaprel do brady. Prudko, celou silou zatlačil a zvrtol hlavu tvárou k plecu.

Chrup!

Viking ani nehlesol. S vypúlenými očami a rozďavenými ústami sa skydol na zem, akoby bol už dávno bez života. Hlava na handrovom krku pri náraze poskočila. Nohavice zvlhčil moč.

Nikto sa nepohol, nevydal hláska. Ogneslav vstal a začrel zrak do Grimwulfovej ohúrenej tváre.

„Čo vravíš na moje ruky teraz? Boli na správnom mieste? Je víťaz súboja jasný?“

Starec zaspätkoval, oči vytreštené.

„Znesvätenie,“ vysúkal zo seba. „Podvod. Víťazstvo bez cti! Sám seba si odsúdil na niddingr!“

„Aj keby som vedel, čo to znamená, seriem na to,“ odsekol Volyňan. „Vyhral som, padnite na kolená! Hneď!“

Vikingovia siahli po zbraniach. Poltucet Ogneslavových sprievodcov okamžite urobil to isté. Ostria zasyčali na kovaniach pošiev.

Tak dosť!

Až sa im skrútili črevá. Goryvlad vyceril tesáky a s horiacimi očami vykročil proti Vikingom. Cúvli, len Grimwulf si zachoval dôstojnosť, hoci sa viditeľne chvel.

Bohovia rozhodli. Ogneslav stojí, Otrygg leží mŕtvy. Chce niekto spochybňovať víťaza?

Nik sa neozval, hoci starcove fúzy sa triasli, akoby sa cez ne cedili nečujné slová.

Podľa zákona hólmgangy je Ogneslav vládcom Herborgu. Bude však veľkorysý a zverí velenie nad vašimi loďami jednému z vás. Súhlasíte?

Opäť žiadna odpoveď.

Súhlasíte, alebo sa chcete vrátiť na breh po kusoch?

„Nemal si Otrygga zabiť,“ zachripel Grimwulf. „Bol najlepší z nás, možno lepší ako Brynjar. Pochádzal z urodzeného rodu, česť preňho znamenala všetko, dokázal prejaviť milosrdenstvo...“

„Urodzený, čestný, milosrdný,“ prerušil ho Ogneslav s úškľabkom. „Načo sú také cnosti na vojnovej výprave?“

Isto máte dosť mužov, ktorí nimi neoplývajú. Kto bude veliť?

Grimwulfovi spľasla hruď a poklesli plecia. „Thorgeir.“ Goryvlad schoval zuby a oči mu pohasli.

Otrygg zahynul v poctivom boji. Ak niekto vyriekne čosi iné, bude mať na rováši množstvo životov. Vrátane svojho vlastného, pretože mu rozdrapím krk.

Zarazení, mĺkvi Vikingovia zdvihli Otrygga, zabalili ho do posvätnej kože a zamierili s ním k lodi. Vlk ich vyprevadil pohľadom a otočil sa k Volyňanom.

Chcel som si ich nakloniť nekrvavou cestou!

„No a?“ odfrkol si Ogneslav a sklonil sa po pancier a zbrane.

„Neprelial som ani kvapku.“

KAPITOLA DRUHÁ KRÁĽOVNÁ RUJANY

Zotmelo sa. Západný obzor ešte lemujú zvyšky denného svetla, ale z východu už kypí tma, akoby sa tam zvíjal Černohad a dávil prúdy čierňavy. Neprekáža mi to, skôr naopak. Slnko ma len oslepuje, v šere či potme vidím stokrát lepšie. Toto je môj čas. Môj živel.

Letím pozdĺž pobrežia. Na severe, po mojom ľavom krídle, sa rozprestiera Biele more. Napriek bezmesačnej noci sa matne mihoce. Vpravo sa černejú ostrovy Orzna a Volyn, oddelené úzkym kľukatým prielivom Svina. Jeho ústie sa zjaví predo mnou. Pristanem na vysokej borovici nad plážou a odpočívam – moje telo nie je stavané na dlhý let.

Pri úžine stojí osada, tri zruby a hŕstka chyží a stanov. Na pobrežnom štrku spočívajú dve dlhé vikingské lode a zopár menších člnov. Nebadať nič nezvyčajné. Z prostých príbytkov občas vyskočí ohnivý záchvev, vzlietne útržok piesne alebo sa vytacká pripitý muž, aby uľavil mechúru.

Po chvíli pokračujem na juh. Podo mnou sa kľukatí Svina, podobná rieke. Vľavo i vpravo sa tiahne nedozerná rovina – lúky, lužné lesy, mokrade, ostrovčeky vykrojené potokmi a riečkami.

Cestou zazriem dve osady – chatrče na koloch, rybárske člny, temné okná. Títo ľudia po celodennej lopote padajú na lôžka už so súmrakom.

Letím ďalej. Všade vládne tma, pohyb zachytím len kde-tu – zvyčajne zviera, čo sa prišlo napiť k úžine.

Na polceste medzi Bielym morom a Veľkým zálivom sa Svina prudko zvrtne na východ. Na trávnatom výbežku v ohybe horia ohne. Veľký tábor, mnoho mužov, stany a prosté prístrešky. Na brehu ležia lode a člny. Dve z nich sú nevídane mohutné, čierne, s dračími lebkami na čeleňoch.

Jeden oheň je iný. Planie na kraji tábora, ďaleko od ostatných. Nešľahá z pahreby, ale rovno zo zeme. Pri zdroji kľačí tmavá postava. Halia ju krvavočervené plamene.

Premáha ma únava. Mám pocit, že sa zrútim z oblohy a dolámem si krídla. Vedomia v mojej mysli sa začínajú trhať. Rýchlo pristanem na jedli blízko tábora a zatnem pazúry do kôry...

Kuiii!

Milada sedela na pätách, no mala čo robiť, aby sa nezvalila na prikrývku rozprestretú v tráve. Dych mala zrýchlený, ako keď spáča kvári zlý sen. Vlasy jej padali do očí, ale na to nikdy nedbala. Nebol dôvod.

Nahmatala torbu ozdobenú bronzovými špirálami, rozopla ju a siahla dnu. Niečo sa tam hýbalo. Vytiahla ropuchu a nechala ju vykĺznuť z dlane do trávy. Nato zdvihla tvár k stromom a ešte raz siahla do vtáčej mysle.

Kuiii!

Malý dravec sa s trepotom krídel zniesol rovno na žabu. Začrel do nej silné pazúry, zobák neľútostne zaťal do hlavy. Darmo sa krútila, kmásal ju a hltal rovno tam, na zemi, medzi koreňmi jedle.

„Len si daj,“ šepla Milada. „Zaslúžiš si. Odpusť, že som ťa vláčila tak ďaleko.“

Znovu sa zhlboka nadýchla a skúsila vstať. Stuhnuté telo ju však zradilo a len rýchlo natiahnuté ruky zabránili pádu.

Premáhala mrákoty. Kroky začula, až keď už boli tesne za ňou.

Kuiii!

Kuvik vzlietol so zvyškom ropuchy v pazúroch a zmizol v korunách stromov.

„Ty si?“ zachripela vedma.

„Ja. Žiješ?“

„Ledva.“

Kľakol si a podoprel ju. Neodolala a schúlila sa mu do náručia. Na okamih stuhol, akoby sa chcel odtiahnuť, ale potom ju objal.

„Dlhý let?“ spýtal sa.

„Hnala som toho chudáka až k ústiu Sviny.“

„Dočiahla si na pobrežie?“

„Tiež sa čudujem. Ale ku koncu som už mala čo robiť, aby som ho udržala. Bol zmätený a snažil sa ma striasť. S Pierkom by som zaletela ešte ďalej.“

„Po týchto náhodných spojeniach si vždy ako zbitý pes. Potrebuješ trvalejšiu náhradu.“

„A nielen za Pierka,“ vzdychla si. Opäť trochu zmeravel.

„Len sa neboj,“ skrivila ústa. „Nie som veverica, čo jednostaj skáče z konára na konár. A vonkoncom sa ti nemienim vnucovať.“

„Milada...“

„Hlavne ma neutešuj. Môžem si za to sama, že som podľahla takému odroňovi. Teraz vidím, že to ani nemohlo skončiť inak.“

„Mohlo. Ešte horšie. Nič si nevyčítaj. Urobila si, čo bolo treba. Okrem toho, ešte nie je celkom koniec. Divorad...“

„Prosím. To meno vôbec nevyslovuj. Akoby ma zakaždým preskočil jeho duch. Zabila som ho, mal by sa utopiť v minulosti ako vodná obeť s balvanom na nohách...“

Miladin hlas sa zlomil. Objal ju pevnejšie; tak vrúcne, ako za týchto okolností dokázal.

„Ešte si ma celkom neodvrhol?“ šepla po chvíli.

„Nie. No bola si s iným. A nebol to obyčajný človek. Čosi z neho v tebe zostalo. Stále to vnímam.“

„Snažím sa to vypudiť. Zo všetkých síl.“

„A práve preto to nejde. Potrebuješ si oddýchnuť. Aspoň pár dní nečarovať, od všetkého sa odpojiť...“

„Nedá sa. Keď zostanem v tme... jeho prízrak je tam so mnou.“

„Tak mu vzdoruj. Sústreď sa len na to. Prieskum môžem robiť ja.“

„Tvojou silou nesmieme plytvať. Sme čoraz ďalej od svätyne Krvavého ohňa. Navyše mierime na more, na ostrov. Čo ak ti nezostane sila ani na spojenie s Gorjom?“

„Zatiaľ to ide.“

Smrkla, hánkami si pretrela oči a odtiahla sa. „Potrebujem sa zohriať. Poďme k ohňu.“

„Poďme.“ Pomohol jej vstať. „Knieža čaká na novinky.“

„Isto? V poslednej dobe mám dojem, že ho zaujíma iba stav medoviny v mechoch.“

Rogan sa ešte viac zamračil.

Kuiii!

„Zlé znamenie.“ Kručina zdvihol k ústam čutoru, akoby to bol zaručený liek na nepriazeň osudu. Vladykovia a družinníci pri najväčšej vatre siahli po amuletoch, väčšinou trojhlavých lipových modlách, čo sa zmestili do dlane.

„Čožeby znamenie,“ povedal Rogan. „Obyčajný kuvik.“ Prudko sa obzreli. Stále si nezvykli na černokňažníkove nečujné príchody. Priam sa zhmotnil z pruhu tmy medzi škvrnami chvejivého svetla a za ním sa šuchtala bledá vedma. Muži im rýchlo uvoľnili miesto na vývrate, podali pečenú rybu, volavčie stehno, mech s pitím.

„Milada ho vyslala na prieskum Sviny,“ dodal Rogan a zahryzol sa do mäsa.

„Čo si videla?“ spýtal sa Tverjan. Kručina s odvrátenou tvárou natŕčal uši k lesu, akoby ho viac zaujímala kuvikova neblahá veštba.

„V úžine nám nič nehrozí. Pri ústí je vikingský tábor, ale nezazrela som tam nič, prečo sa znepokojovať.“

„Čo loď s utečencami?“ nadhodil vladyka Moguč.

„Niet po nej ani chýru, ani vidu.“ Strčila si do úst kus ryby.

„Zrejme zamierili rovno na Rujanu.“

„Bol by som prisahal,“ mračil sa Tverjan, „že Brynjar zo severu obopláva Volyn a cez Svinu sa vráti do Herborgu po svojich mužov.“

„Keby to bolo len na ňom...“ pritakal Rogan. „Lenže on na tej lodi nevelí.“

„Kto teda? To biele ucho?“

„Kerrelas chce Vladu čo najskôr dopraviť Ormskaldovi. Poplávame za nimi. Popri Orzne na severozápad a potom rovno hore k rujanským brehom.“

„Nepočkáme na Ogneslava v ústí Peny?“

„Poradí si aj bez nás. Musíme sa čo najskôr dostať na Arkonu. Keď ju oslobodíme, vyrazíme na juh.“

„Útok na Rugard musí byť jednotný. Určite sa dokážeš spojiť s Goryvladom?“

„Pred chvíľou to šlo.“

„Kde vlastne je?“ opýtal sa náhle Kručina. Pozreli naňho. Stále zízal kamsi do tmy.

„Nocuje v Herborgu,“ odvetil černokňažník.

„Vikingovia sa pridali?“

„Pridali.“

„Bez boja?“

„Nie celkom. Ogneslav musel zabiť nového náčelníka.“

„Mizerný základ pre vojnové spojenectvo,“ špáral si Moguč nechtom medzi riedkymi zubami. „Pri najbližšej príležitosti sa k nám herborgská zberba otočí zadkom. Alebo ešte horšie, zahryzne sa do nášho.“

Černokňažník hodil volavčiu kosť do ohniska. „Ogneslav ráno vypláva k Pene a Volgostu. Všetko ide podľa plánu.“

„Len to nezakríkni.“ Kručina si znovu riadne prihol z čutory.

„Bohovia vedia byť škodoradostní. Chvíľu sa ti zdá, že všetko ide hladko...“ Vládca Štečanov zmĺkol, zaťal zuby a pošúchal si pravý bok. Muži naňho úkosom zazerali.

„Daj si povedať.“ Rogan bol ako zvyčajne jediný, kto sa osmelil knieža poúčať. „Pi s mierou. Pár dní si sa držal, ale od Volynu...“

„Už som povedal, že o tvoje rady nestojím, Čierny. Je mi dobre.“

„Nevyzeráš tak,“ zdvihla Milada hlavu. „Ak už ti na ničom inom nezáleží, mysli na svojich synov.“

Kručina sa prudko zvrtol k ohnisku. Oči mu potemneli, vrásky sa prehĺbili, žuvacie svaly zdurili. Väčšina mužov radšej odvrátila zrak.

„Vedma,“ vydral sa z kniežacej hrude temný chrapot, „neuplynie deň, aby som na chlapcov nemyslel. Prebúdzam sa i zaspávam s myšlienkou na nich, ako je Triglav nado mnou.“

„Tak prečo potom...“

„Čuš,“ zahriakol ju, až Rogana trklo. „Nedávaj mi rozumy. Mňa bude až do Navu prenasledovať spomienka na to, ako som obetoval synov. Lebo keď sa Ormskald dozvie, že Štečania a ďalšie kmene vytiahli pod znakom krvavej sekery, začne kántriť rukojemníkov.“

„Nezmysel,“ namietol černokňažník. „Nechá si chlapcov, kým nepritiahneš k hradbám Rugardu. Až vtedy im priloží ostrie na krk.“

„Potom by bolo lepšie, keby ich zabil hneď.“ Muži na knieža prekvapene pozreli.

„Nechcem sa dívať, ako ich podreže,“ dodal Kručina.

„Ak nám budú bohovia naďalej priať,“ povedal Rogan,

„vôbec k tomu nedôjde. Sľúbil som ti, že sa o chlapcov postarám.“ Kručina skrivil pery, akoby sa mu v ústach nahromadil hlien.

„Sľubov si mi dal vyše hlavy, Čierny. Koľko z nich si naozaj splnil?“

„Už mi nedôveruješ?“

„Zaujíma ťa iba vlastný prospech. Nám pomôžeš, len keď ti to pasuje do plánov.“

Temnota v černokňažníkových očiach sa prehĺbila. „Také je každé vojnové spojenectvo.“

„Iste. Ale potom mi nesiahaj do svedomia. Ty dupľom nie, vedma. Konám, ako konám.“ Na dôkaz svojej zaťatosti Kručina znovu zdvihol čutoru a na dúšok ju vyprázdnil. Odgrgol si, spakruky utrel fúzy a vstal. Čo ako sa snažil, trochu sa zatackal.

„Beztak už nemám synov,“ dodal ponuro. „Od chvíle, keď som sa rozhodol plaviť na Rujanu, sú vlastne mŕtvi.“

Kuiii!