Peter Krištúfek

Dom hluchého

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Kniha vyšla s podporou Literárneho fondu SR

© Peter Krištúfek, 2012
Illustrations © Francisco José de Goya y Lucientes 1819 – 1823
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2012
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover & design © Janka & Palo Bálik
Jazyková úprava Viktor Suchý
334. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-132-4 (V8)
ISBN 978-80-8114-210-9 (eBook)

Smial som sa, keď som počul, ako duch,
zmáčaný lejakom, bzučí okolo žiariaceho
domu a nemôže nájsť dvere, ktorými som vošiel.

(ALOYSIUS BERTRAND: Gašpar noci)

Domy unavených nôh majú najviac schodov.
Domy ochrnutých rúk sú bez zábradlia.
Domy umierania majú v prízemiach bar.

(VLADIMÍR HOLAN)

Miesta neexistujú. Každá vec nosí svoje miesto so sebou.

(FRANÇOIS LYOTARD)

Rozdiel medzi prítomnosťou a minulosťou spočíva v tom, že vedomie prítomnosti v sebe obsahuje vedomie minulosti, a to do takej miery a takým spôsobom, akým si minulosť nikdy nemôže uvedomovať samu seba.

(THOMAS STEARNS ELIOT)

ÚVOD

Tento príbeh sa nestal, ale mohol sa stať.

Na začiatku však boli dva príbehy, ktoré sa stali.

Rodinná história je zvláštna vec. Keď človek spoznáva ľudí, ktorí tu žili pred ním, dozvedá sa všeličo aj o sebe samom. Spoznáva sa v tvárach na fotografiách, odhaľuje (s potešením či zahanbením) spôsob myslenia a konania, ktorý mu je vlastný.

Jeden z príbehov sa o mňa nebadateľne obtrel už v roku 1984. Mamin otec, môj starý otec Vladimír Kriško, bol elitný vojenský pilot. Stíhacie eso. Prežil množstvo vzdušných súbojov v Druhej svetovej vojne, zúčastnil sa Povstania a velil povstaleckému letisku Tri duby pri Zvolene. Po vojne zostal v armáde, pracoval na Ministerstve obrany a v roku 1952 ho v hodnosti podplukovníka nečakane prepustili – údajne preto, že stará mama trvala na tom, aby bol jej čerstvo narodený syn – môj strýko – pokrstený. A to sa vtedy veľmi nenosilo. Zvyšok života teda starý otec pracoval ako skladník (krajšími slovami – referent pre zásobovanie), potom ako účtovník u Štátnych lesov, umrel v roku 1988. Začiatkom deväťdesiatych rokov ho in memoriam rehabilitovali a povýšili na plukovníka. Klasický príbeh, ktorý si človek môže domyslieť z jednej aj z druhej strany a viac nepátrať.

Keďže od Povstania práve v osemdesiatom štvrtom ubehlo štyridsať rokov, v škole sme dostali úlohu spýtať sa naň príbuzných, ktorí sa ho zúčastnili, a napísať o tom slohovú prácu. Stará mama, bývalá učiteľka, okamžite nakomandovala starého otca do obývačky, ja som si pripravil pero a papier na poznámky, sadli sme si na gauč a začal som otázkou na rozohriatie:

„Koľko nemeckých lietadiel si vlastne zostrelil...?“

Starý otec rozpačito mlčal, akoby ani nevedel, čo povedať. Pripisoval som to jeho skromnosti a nechuti vracať sa do starých čias. Situáciu teda zachránila stará mama, ktorá vytiahla zopár typických príhod, šikovne odpozorovaných z dobových kníh a filmov, ja som ich spísal, dostal som v škole jednotku i pochvalu a všetci boli spokojní.

V roku 2008, dvadsať rokov po dedkovej smrti, som v schránke našiel farebnú pohľadnicu, ktorá predvádzala krásy Rýna a akúsi luxusnú výletnú loď, čo sa po ňom plavila. Bola adresovaná mojej starej mame, ktorá však vtedy už tiež nežila. Na opačnej strane stálo nevypísaným písmom naškrabaných niekoľko viet. Vysvetľovali, že pisateľ (Slovák, čo mimochodom pracuje ako stevard na zobrazenej výletnej jachte menom River Symphony) sa zaujíma o históriu vojenských pilotov zo štyridsiatych rokov a že by mal záujem o nejaké fotografie z toho obdobia – prípadne z neskorších rokov –, na ktorých by mal byť môj starý otec. Pohľadnicu som nebral vážne a na nejaký čas som na ňu zabudol. Potom sa náhodne vynorila pri upratovaní a ja som v dobrom rozmare odpísal. Asi o dva mesiace (keď námorníkovi končil turnus) sme sa stretli pred Františkánskym kostolom v Bratislave – a následne sme zašli do okachličkovanej, tmavej špinavej krčmy kdesi v podzemí, dali sme si teplé a hnusné pivo a on mi predstavil môjho starého otca v plnej kráse a prvý raz v jasnom svetle.

Ako prvé vytiahol prefotené úmrtné oznámenie, ktoré mu zrejme kedysi dala moja stará mama, alebo ho získal nejako inak – a ja som spoznal svoje detské písmo ...náš milovaný manžel, otec, svokor..., a pochopiteľne ma zamrazilo. Ale potom som cez hustý dym a hluk opitých hlasov tak trochu roztržito počúval.

Starý otec vyštudoval vojenskú akadémiu v tridsiatych rokoch, lietal na stíhačkách, ale prudkú kariéru spravil za Slovenského štátu. V roku 1941 strávil v hodnosti poručíka niekoľko mesiacov v dánskom Karup-Grove pri 5. Slowakei Staffel/Jagdgruppe Drontheim, kde sa učil pilotovať nemecké Messerschmitty – to vysvetľovalo, prečo som v pivnici nášho domu neustále nachádzal dánske mince z toho obdobia. Vrátil sa a ako veliteľ letky bol prevelený na východný front. Inými slovami, do Ruska, keďže Slovensko sa hrdo po boku Veľkonemeckej ríše zapojilo do boja o Novú Európu. Suché fakty hovoria, že sa zúčastnil 156 bojových náletov, zostrelil deväť sovietskych lietadiel, za čo dostal označenie stíhacie eso, ktoré okrem neho získali len dvaja slovenskí leteckí dôstojníci. Starý otec si zostrely evidoval a na každý musel mať svedkov, oficiálne mu však z nich uznali sotva polovicu, teda tých spomínaných deväť. Po jednom leteckom súboji – konkrétne 3. februára 1943 – sa vrátil do Krasnodaru na totálne rozstrieľanom Messerschmitte Bf 109F-4, ktorý sa držal vo vzduchu len zázrakom. Za tieto skvelé úspechy dostal vyznamenanie Za ťaženie proti SSSR, Eisernkreuz I. a II. klasse a ešte množstvo menších vyznamenaní, dokonca aj od rumunského fašistického štátu s rozkošným názvom Virtutea aeronautica – la croix d’or.

Otázka znie – mohol v roku 1984 povedať sotva jedenásťročnému vnukovi, ktorý mal navyše o tom písať slohovú prácu do školy, že zostrelené lietadlá neboli nemecké, ale sovietske?

Po návrate domov starý otec velil v hodnosti nadporučíka 13. stíhacej letke, dislokovanej na letisku vo Vajnoroch a neskôr v Piešťanoch, ktorá mala brániť západné Slovensko pred americkým bombardovaním. Takmer zázrakom strávil deň, keď bola letka rozprášená a takmer všetci piloti zahynuli, na lekárskej prehliadke v Bratislave. Keby vzlietol, táto kniha by s veľkou pravdepodobnosťou neexistovala. Samozrejme, že pri vzdušných súbojoch viacero amerických lietadiel zostrelil. Američania sa väčšinou katapultovali, a keď ich na zemi pochytali – internovali ich v zajateckom tábore v Grinave pri Pezinku.

Strih. Na scénu prichádza druhý muž – starý otec môjho otca, môj pradedo, vážený pezinský občan František Tuma, vlastník kameňolomu a autodopravy so slušným vozovým parkom.

Po vypuknutí Povstania sa Nemci chystali zajatecký tábor v Grinave evakuovať, čo v preklade znamená, že americkí piloti sú tak trochu na príťaž. Inými slovami – chceli im dopriať Spezialbehandlung, čiže špeciálne zaobchádzanie, ktoré spravidla znamenalo likvidáciu. Pradedo Tuma pod rúškom noci naloží dvadsaťdeväť amerických pilotov poobliekaných do slovenských uniforiem na nákladné auto (možno by sa dalo nazvať aj malým autobusom) – majú zbrane, na streche leží pripravený guľomet – a odvezie ich na povstalecké územie (citujem: Bola jasná noc, išli sme bez svetiel...). Dostanú sa až na letisko Tri Duby (zachovala sa dokonca fotografia zo 7. októbra 1944), odkiaľ ich spojenecké lietadlo prevezie na základňu v talianskom Bari.

Začiatkom deväťdesiatych rokov môj otec dostal oficiálny list z amerického veľvyslanectva, ktorý končil vetou:

Dovoľte, aby som vyjadril svoj úprimný obdiv za odvážny čin Vášho už zosnulého starého otca. Budeme si na neho spomínať s hlbokou vďakou.

S úctou,

Theodore E. Russell,
veľvyslanec Spojených štátov amerických.

Letisku Tri Duby práve v tom čase, v októbri štyridsaťštyri, velí môj starý otec, mamin otec, kapitán Kriško, ktorý sa medzitým ako letec pridal k povstalcom, konkrétne už 30. augusta 1944. Venoval sa vzdušnému prieskumu, bojovým náletom na nepriateľské (tentoraz nemecké) pozície a istý čas mal na starosti aj provizórne letisko na Donovaloch, na ktorom čakalo spojovacie lietadlo pre generálov Viesta a Goliana, aby ich vzalo do Moskvy. Tí, ako je známe, dali prednosť horám, takže stroj pri ústupe s kolegami zapálil.

Ale vráťme sa k americkým pilotom – je veľmi pravdepodobné, že niektorých z nich môj starý otec osobne zostrelil. A ak aj nie on, boli to rozhodne členovia jeho trinástej letky, ktorej velil v priebehu leta 1944 (...a, ako je známe, títo slovenskí stíhači nezabránili bombardovaniu rafinérie Apollo aj preto, lebo podľa tajného rozkazu šetrili lietadlá na pripravované povstanie).

V tomto momente zvyčajne poslucháči strácajú niť. Príbeh sa zdanlivo strapká ako starý sveter. Dôvod je jasný – napriek rozličným peripetiám a zvratom v krátkom čase ide stále o príbehy dvoch ľudí – starého otca z maminej strany a pradeda z otcovej strany. Nič viac.

Netuším, či sa tí dvaja muži osobne stretli.

A ak sa aj stretli, určite im ani nenapadlo, že ich niečo spája.

Ja.

Určite by im nezišlo na um, že sa stretnú v tejto knihe či v akejkoľvek inej. Že si ich príbehy niekto takto dá dohromady.

A hoci to ani netušili, z ich stretnutia sa zrodil Dom hluchého.

Táto kniha nie je našou rodinnou históriou, ani ňou nikdy nemala byť. Koniec-koncov, každý pokus o jej záznam vždy zostáva fikciou, rovnako ako aj akýkoľvek zverejnený súkromný denník, pretože každý má potrebu očisťovať sa a nachádzať správne dôvody svojho konania.

Dom hluchého rozpráva o tom, ako zasiahlo do životov ľudí na Slovensku úžasné dvadsiate storočie.

Úžasné – vo všetkých významoch tohto slova.

Peter Krištúfek
Bratislava, október 2012

PROLÓG

„Človek si chce postaviť obydlie. Vznikne predstava domu a s ňou je spojená túžba po jej uskutočnení. Ale to ešte nestačí na to, aby dom stál. Na stavbu treba kamene, tehly, trámy a tak ďalej, čo sú objekty vonkajšieho sveta a podliehajú istej zákonitosti, celkom inej než predstavy týchto vecí.“

Za oknami auta je už takmer jar a stromy sú akoby ohlodané od chladu a prázdnoty. Sneh sa odtiaľto stiahol len pred pár dňami. Krajina v čiernych a bielych tónoch je plná vrán a havranov. Občas sa, akoby mimochodom, musím pozrieť na svoje červené auto, aby som sa uistil, že svet sa nejakým zázrakom neodfarbil. Keď sa to tak vezme – všetko plynie smerom k šedivosti. Aj šaty opakovaným praním blednú a šednú. Sivá je kráľovnou farieb. A zároveň ich smrťou.

Uf! Naozaj rozkošná úvaha! Ako správnemu sedemdesiatnikovi sa mi zdá, že svet speje k zániku, to predsa patrí k veci – no nie?

Ale všetko zrejme spôsobuje esej, ktorú počúvam z rádia pri šoférovaní. Hudba mi v poslednom čase čoraz väčšmi prekáža. Nesie so sebou priveľa emócií a ja sa im úzkostlivo snažím vyhýbať. Možno práve dnes. Pretože odkedy náš dom po otcovej smrti spustol, pohybujem sa v ňom opatrne, ako v toxicky zamorenom pásme. Vždy sa ma zmocní neskutočná úzkosť. Pred pol hodinou som vyrazil z Bratislavy do päťdesiat kilometrov vzdialených Brežian. Nebol som tam už niekoľko mesiacov, takže ma pokúša spýtať sa na pumpe na cestu, iba pre ten pocit. Trafil by som aj poslepiačky – ako v tej hre, keď sa pri chôdzi usilujete čo najdlhšie vydržať so zatvorenými očami. Bez slova teda platím a nastupujem do auta. Dokonca sa na chvíľu rozsvieti slnko.

Hádžem si mincou, robievam to často. Som totiž človek nerozhodný a toto mi už roky pomáha. Číslo alebo znak – číslo je ísť, znak vrátiť sa.

Znak.

Nepáči sa mi to. Hádžem ešte raz.

Znova to isté. Zamyslím sa. Nie.

Tretí hod je konečne číslo.

Dobre teda, presvedčili ste ma, pokračujem ďalej v ceste.

Tvárim sa, akoby som mal aj inú možnosť. Ale pravdou je – a nech to znie hoci aj pateticky –, že do nášho brežianskeho domu idem posledný raz v živote. Nabudúce tam už nebude.

„V predstavách môžeme celkom dobre začať stavať dom od strechy. Pripustime ale, že staviteľ je dokonale oboznámený so zákonitosťami prírodných síl. Stačí to, aby postavil dom? Či neprešli staviteľovou mysľou tisícky rôznych obrazov, než vznikol definitívny plán stavby? Rôzne predstavy sa spoja a utvoria výslednú predstavu budovy. Jedna z nich dostane náhle tendenciu uskutočniť sa. Nervy riadiace chôdzu dostanú príkaz kráčať smerom k domu pána X. Pred dverami nervové vlákna vo svaloch rúk prijmú povel na pohyb, ktorým sa klope. Zvuk klopania vo forme chvenia vzduchu podráždi sluchový orgán osoby, ktorá je za dverami, dráždenie vzbudí pohyb úst, ktoré vydajú zvuk: Ďalej. Pohybujúce sa ústa druhej osoby vydajú približne tieto zvuky: Pán X, potrebujem robotníkov na stavbu domu, máte nejakých k dispozícii? A konečná predstava bude nabitá takou silou, že druhého pána X bude preháňať po všetkých častiach mesta. Potom určitého dňa vyvinie predstava domu u staviteľa novú silu a poženie ho k istému miestu, kam iným spôsobom navodené reakcie privedú tiež množstvo iných ľudí. Potom pohyb úst, čo vydá zvuk: Tu kopte základy, vyvolá veľmi živé reakcie tých ľudí a bude ich udržiavať v činnosti po dlhú dobu. A dom veselo porastie, až jedného dňa bude dokončený. A to všetko vykonala predstava domu.“

Schádzam z diaľnice a veľkou rýchlosťou preletím popri zablatenej tabuli, ktorá oznamuje Brežany.

Na živote je najvzrušujúcejšie to, že keď hádžete fľašu s odkazom do mora, poznáte len prvú časť príbehu. Opačný koniec už nie. Tak to aspoň hovorieval otec.

A ako sa pomaly na ceste predo mnou vynára náš starý dom, v hlave mi ako ozvena znie detský pokrik Čik-čik, domček! Volali sme tak, keď sme už konečne dobehli do bezpečia. Bolo to zaklínadlo.

Neúčinné zaklínadlo.

Môj syn Bony – ešte na začiatku našej divokej a nečakanej cesty do Španielska s otcovým popolom ukrytým v škatuli od cigár – hovoril, že nech rozprávam čo chcem, minulosť aj tak neexistuje. A doteraz neviem, či počas tých spoločných dní strávených v aute nakoniec zmenil názor. Jeho trojročný syn, môj vnuk Samko, sa pred týždňom spýtal:

„Kedy je včera?“

Nevedel som mu odpovedať.

I. ČASŤ
SUDIČKY

1.

Každé hodiny v tomto dome ukazujú iný čas.

Ten pocit som mal vždy – keď som tu vyrastal, aj neskôr, keď som sa sem z rozličných pohnútok vracal.

Z rušnej ulice sa dnu vchádza vysokou bránou s oblúkovým portálom. Keď za ňou človek pokračoval priamo, ešte pred pár rokmi sa mohol ocitnúť v priestrannej záhrade s ovocnými stromami, ale mohol aj zahnúť a vkročiť dnu. Dom má prízemie a poschodie. Vysoké staré okná otvárajú slnečné a priestranné izby.

Pred domom je malá záhradka. Na rôznych miestach sa tu kedysi plazil vinič a tvoril tunely a priechody. Tu ma naši občas popoludní nechávali, aby som si zdriemol v kočíku.

Spomínam si na maminu tvár. Skláňala sa nado mnou, mal som vtedy čerstvo jeden rok. Aspoň si to tak predstavujem, zrejme podľa fotografie, ktorú som videl a už je stratená. Človek si predsa normálne takéto veci nepamätá.

A potom – ako štvorročný – som jedného dňa zrazu ožil vo vzduchu.

V záhrade.

Práve som padal zo stoličky. Vyliezol som na ňu, aby som lepšie videl okolo seba. Neudržal som rovnováhu. To je moja prvá a najvzdialenejšia spomienka.

Bol slnečný májový deň, jeden z tých, keď sa pokladá za rozumné pozvať priateľov a známych a veseliť sa. Sobota alebo nedeľa. My deti sme sa hrali za domom na skrývačku a rodičia popíjali pri ohnisku. Smiali sa a opekali. Zaplnili záhradu. Kvitla baza, z diaľky zaváňali lipy, voňali až hlboko do noci – je zaujímavé, ako sa spomienky viažu na vône. Záhradou sem-tam prebehla mačka.

Mal som narátať do sto. Zapchať si uši a poriadne nahlas počítať. Ostatné deti sa ozlomkrky skrývali. S kŕčovito prižmúrenými očami som občas nejaké čísla preskočil, ale snažil som sa. Štyridsaťpäť... štyridsaťšesť... štyridsaťsedem... štyridsaťosem... štyridsaťdeväť... päťdesiat! Potil som sa od vzrušenia a sústredenia, a keď som konečne vykríkol – Sto! –, zvrtol som sa.

Zvrtol som sa a veľká záhrada bola prázdna.

Iba poháre, taniere, fľaše a dohárajúci oheň. Žiadni ľudia. Ticho. Chvíľu som len tak zmätene pobiehal a narastal vo mne des. Zostal som sám na celej planéte! Vyštveral som sa teda na stoličku a vykríkol.

Zo zeme ma s rozbitým nosom zdvíhal otec s mamou. Ostatní dospelí, čo sa medzi sebou dohodli a potichu skryli, potláčali pridusený smiech.

A tak aj dnes – keď pozerám cez ulicu do zarastenej a opustenej záhrady tohto domu, opäť v nej nikto nie je. Som sám na prázdnej planéte ako kozmonaut. Stratený v tráve a kroví, pod stromami, o ktoré sa už roky nikto nestará, a rastliny si prisvojujú všetko okolo seba. Potichu a trpezlivo požierajú dom.

To sú tak zhruba veci, nad ktorými nesúvislo premýšľam v aute s chladnúcim motorom, do ktorého narážajú poryvy vetra vždy, keď okolo preletí kamión.

A potom teda konečne vypínam rádio. Tentoraz sa pokúša upútať moju pozornosť správou, že k výbuchu na Filipínskom trajekte Super Ferry 14, pri ktorom pred pár dňami zahynulo 116 cestujúcich, čím sa štatisticky stal najsmrteľnejším teroristickým útokom na mori všetkých čias, sa prihlásila militantná moslimská skupina Abú Sajáfa. Zachytím ešte začiatok debaty o našom blížiacom sa vstupe do NATO a do Európskej únie, otvorím dvere a vystupujem do riedkeho mrholenia, ktoré pred chvíľou vystriedalo zubaté slnko. Po rokoch sa odhodlávam vyštverať hore na kostolnú vežu a pozrieť z výšky na napuchnuté Brežany rozlievajúce sa do diaľky.

Kostol je pomerne veľký, pod ním sa ukrýva krypta – tie zvyčajné handry, kosti, staré železo, atrakcia pre náhodných turistov. Veža už nie je široko-ďaleko najvyššou stavbou a dávno sa z nej nedá dovidieť na koniec mesta.

Pod nohami mi leží more striech, mnohé z nich deravé a schátrané. Medzi nimi v prielukách vytŕčajú moderné budovy, sklenené, kovové, pripomínajúce jazvy. Len okolité múry sem-tam prezrádzajú, že niečo chýba – nedokončené tehlové hranice neexistujúcich domov. Na sever a na východ sa cez kopce tiahnu sídliská a ich presné ulice. Ako ostrá priamka všetko pretína široká špinavá Sálava – rieka, ktorá sa nikdy nenechala poprieť a vymazať, len narovnať a zregulovať, čo sa stalo už v sedemdesiatych rokoch, keď bolo módne žehliť meandre, rúbať stromy a obracať toky riek.

Dolu podo mnou leží pozdĺžne námestie, vyrástol na ňom obrovský bilboard s nápisom: TESCO 1,2 km. Okolo sa poza domy plazí široká, teraz už štvorprúdová Štúrova ulica, mieri na juh.

Na stránke mesta Brežany je v priečinku História mesta podrobne rozobraté, čo Rákoczi, Matej Korvín, Belo štvrtý či stará Bela o ňom utrúsili, čo mu darovali alebo vzali – a potom sa tam píše o nových sídliskách a skrášľovaní po nežnej revolúcii. Diskrétne však mlčí o dobe, v ktorej sa Brežany zmenili najväčšmi. O dobe, v ktorej z veľkej časti zmizli.

Záhrady sú teraz väčšinou prázdne, ale z detstva si pamätám, že kedysi stál takmer pri každom dome orech. Tienil a tuhá vôňa odpudzovala hmyz a komáre. Už ich takmer všetky povytínali, zostala len tráva alebo betón. To sa dnešným Brežancom páči, tak to videli v televízii.

A keď zakrúžim vo vzduchu prstom, nasliním ho a podľa smeru, odkiaľ fúka vietor, zo Štúrovej ulice zabočím pomedzi budovy, narazím na náš dom. Môj dom, otcov dom, dom otcovho otca.

Vetry tu väčšinou vejú od východu.

Náš dom mal vždy svoj vlastný magnetizmus a ja som sa bránil až do chvíle, kým nebolo treba už naozaj vstúpiť dovnútra. Tak ako aj teraz. Vždy som našiel množstvo dôvodov, aby som to oddialil. A potom ma zas akýmsi zvláštnym pavúčím spôsobom chytil a nechcel pustiť. Časom sa to ešte zhoršovalo.

Pridlhé zdržiavanie sa na nejakom mieste kazí dušu, hovorieval otcov brat, ujo Rudo.

Vtedy musí bezpodmienečne niekto prísť, nahádzať vaše veci do auta, usadiť vás na predné sedadlo a odviezť preč. Inak vás to môže stáť život.

Alebo ešte niečo celkom iné. Ktovie.

Raz ma takto prišla zachrániť sestra Tina, bez nej by som tu zostal zakliaty navždy, ako šialená Šípová Ruženka.

Môj mobil sa rozhodol štrajkovať, telefonujem teda mrzutému Bonymu z neďalekej pošty, že som už tu a či ozaj z domu nič nechce. Keď stojím v rade, pohľad mi padne na vianočnú ružu v kelímku McFlurry.

Pán McDonald sa teda dostal až sem. Gratulujem!

Pani za prepážkou sa na mňa z neznámych príčin usmieva.

V Brežanoch ma zvyčajne spoznávali podľa tváre. Keď sa to stalo prvý raz, trochu som sa zľakol. Potom som pochopil, že nosím otcovu tvár, tvár starého otca, tvár prastarého otca... Rodinnú tvár, ktorá sa dedí z generácie na generáciu. Črty sa mierne obmieňajú, ale podstata zostáva rovnaká. Je to tvár, ktorá slúži ako vizitka.

Nemusel som sa ani predstavovať. Stačilo prejsť po ulici a dvaja-traja ľudia ma úctivo pozdravili. Oslovili ma (niekedy neisto, inokedy mimovoľne alebo bez premýšľania) Alfonz a ja som ich trpezlivo opravil: Adam. Som Adam. Väčšinou aj tak nepočúvali a naďalej hovorili Alfonz, Alino, Ali alebo rovno pán doktor.

Otec mal malú jazvičku na pravom líci. V detstve som si myslel, že vznikla, keď pil kávu a zabudol si z nej vybrať lyžičku so špicatým hrotom – jej koniec sa mu odtlačil do kože. Nikto mi to nevedel vyhovoriť.

Nemizla mu ani vekom, pozoroval som ju, keď sme sedávali v kuchyni. To ma už takmer nepočul, čo našu komunikáciu veľmi zjednodušovalo, pretože hovoril iba on, ja som mal počúvať. A nevedel som odtrhnúť od tej tenkej štrbiny oči, akoby mala akési hypnotické vyžarovanie.

2.

Keď som bol malý, veril som, že skriňou tam hore sa dá prejsť do iného domu. Do rovnakého ako je tento, ibaže oveľa tajomnejšieho. Možno tam dokonca leží jeho zrkadlový obraz. Otvoríte dvere, odhrniete šaty a za nimi sú ďalšie. Nepotrebujete kľúč, nie sú zamknuté. Stačí stlačiť kľučku a... Za nimi podobné šaty, ktoré treba opäť odhrnúť, potom taká istá izba...

To mi ako prvé napadne, keď po dlhom čase vstupujem do tohto domu v kedysi tichej ulici neveľkého mestečka Brežany. Totiž, neveľké bolo predtým, pred rokmi, teraz nabobtnalo a rozrástlo sa, stalo sa z neho veselé a špinavé mesto, akých je v našej krajine mnoho.

Dom pôvodne patril starým rodičom, potom rodičom a teraz je prázdny. Človek po chvíli už aj trochu zapochybuje, či tu vôbec niekto niekedy žil. Ale zrejme hej. Všetko tomu nasvedčuje.

Treba len v prítmí popamäti prejsť ku skrinke s poistkami a zapnúť elektrinu – ktorá ešte napodiv funguje –, vyhnúť sa visiacim pavučinám, vydýchnuť úzkosť, vytiahnuť rozsušené drevené rolety, otvoriť okná a vyvetrať. Pustiť sem trochu čerstvého vzduchu.

Na všetko mám dnešný večer, noc a celý ďalší deň. Pozajtra ráno príde nákladné auto a sťahováci naložia všetko, čo by ešte prípadne stálo za reč.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-8114-210-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013