Juraj Mesík

Posledné impérium

© Juraj Mesík, 2018

Design & Layout © Peter Gála, 2018

Illustrations © Pavel Michalič, 2018

© Artforum, 2018

Učiteľkám a učiteľom, ktorí učia študentov klásť otázky a myslieť kriticky

1

Prológ

Medzi najstaršie obrazy uchované v mojej pamäti patrí ráno v byte môjho detstva na ulici Obrancov mieru v Detve. Prebral som sa zo spánku počujúc zvláštne, dovtedy neznáme zvuky. Hlas v rádiu dramatickým tónom hovoril niečo, čomu som nerozumel, iné zvuky prúdiace z prijímača neprinášali zvyčajnú hudbu, ale zvláštny rachot. Rodičia počúvali ako zmrazení a aj šesťročné dieťa vycítilo, že sa deje niečo neznáme a zlé. Rodičov som sa spýtal: „Bude vojna?“

Nevedeli mi na tú otázku odpovedať.

Bolo ráno 21. augusta 1968.

O pár hodín neskôr sa už kolóna ruských tankov valila popri Detve po ceste obklopenej bezbrannými protestujúcimi ľuďmi. Mal som šesť rokov a tú demonštráciu hrubej sily impéria a bezmocnosti jeho poddaných som s otcom sledoval z kopca nad mestečkom pár sto metrov od cesty. Okolo cesty sa zhromaždil dav Detvanov, kričali na prechádzajúcu kolónu, hrozili päsťami, posielali Ivana tam, odkiaľ prišiel, hádzali do pancierových oblúd kamene. Mama otcovi zakázala zobrať ma bližšie k ceste.

Mala pravdu, v to odpoludnie vystrašení guľometčíci, anonymní chlapci odkiaľsi zo Strednej Ázie nahnaní Impériom „oslobodzovať“ Československo, v Detve zabili troch bezbranných ľudí. Až oveľa neskôr, po novembri 1989, sme sa dozvedeli mená vtedy 18-ročného Rudolfa Gavorníka, 28-ročného Štefana Zdechovana a 39-ročného Michala Korenka. Rovnako ako aj meno Banskobystričana Jozefa Leváka, ktorý si v to isté odpoludnie ľahol pred ruské tanky prechádzajúce Zvolenom: bezmenný Stalinov vnuk v tanku jeho telo rozmliaždil na kašu.¹

Už o krátky čas boli v detských hlavách mojej generácie spomienky na tragédiu 21. augusta dôkladne potlačené. Nástenky a červenými zástavami vyzdobené okná škôl hlásali „So Sovietskym zväzom na večné časy a nikdy inak“, televízia a kiná chŕlili pôsobivé propagandistické filmy oslavujúce ruské hrdinstvo v druhej svetovej vojne a my deti sme sa vonku hrávali vojnové hry na Rusov a Nemcov. Všetci sme chceli byť Rusmi – okupantmi našej vlasti.

Vo svete dospelých zatiaľ prebehlo to, čo dejiny nazvali „normalizácia“ – okolo 70 tisíc Čechov a Slovákov ušlo na Západ, kým nespadla klietka a hranice sa znovu nepriedušne neuzavreli. Viac ako 100 tisíc ďalších ušlo z krajiny neskôr. Milióny tých, čo zostali, sklonili hlavy, zhrbili ramená a vzdali sa snov o slobode rozdúchaných krátkym odmäkom a jarou roku 1968.

Vznikla početná vrstva kolaborantov s okupantmi, pragmaticky sa prispôsobili tomu, čo vyzeralo ako nemenný stav na celý zvyšok života. Mnohí začali robiť kariéru v normalizovanej – teda aj najmenšej stopy nezávislosti zbavenej – komunistickej strane, ďalší sa dali za peniaze, rozličné výhody alebo pod nátlakom najať Štátnou bezpečnosťou na špehovanie a udávanie susedov a spolupracovníkov². Vtipy označili dobu „dočasného pobytu sovietskych vojsk na území Československa“ – ako sa ruská okupácia oficiálne nazývala – za jednotku večnosti.

Rodičia naučili deti, čo môžu hovoriť aj v škole a čo len doma. Život v tieni tankov sa nezastavil, len sa zdeformoval a zmrzačil – a ekonomický, sociálny a kultúrny vývoj krajiny sa prudko spomalil.

Okupácia skončila odchodom Rusov v roku 1991, ale jej materiálne, sociálne a mentálne dôsledky sú aj v roku 2017 stále s nami. So starými, ktorých okupácia ohla, aj s mladými, pre ktorých je len hmlistou dávnou minulosťou. Rozšírené naivné predstavy a mýty o Rusku, jeho dejinách, postavení vo svete a politike, ktorú dnešný Kremeľ hrá, robia aj pol storočia po ruskej invázii a viac ako štvrť storočia po odchode okupačnej armády z obyvateľstva Slovenska pozoruhodne citlivý cieľ moskovskej propagandy a nástroj na vnútorné rozkladanie Európy, kam sme sa po roku 1989 civilizačne vrátili.

O 48 rokov neskôr: prejav na zhromaždení k výročiu okupácie

Vážené priateľky a priatelia,

pred 48 rokmi poslali z Kremľa do našej krajiny tisícky tankov a stovky tisíc ozbrojených barbarov nás uvrhli do 21 rokov neslobody, sociálneho a ekonomického úpadku a kultúrneho temna. Okupanti sa viac ako dve dekády rozvaľovali na Sliači, vo Zvolene a Banskej Bystrici, v Ružomberku, Komárne, Štúrove, Rožňave, Jelšave, v Nových Zámkoch, Rimavskej Sobote, Lešti, vo Vrútkach, Nemšovej, v Novom Meste nad Váhom, Rači, Malackách a v ďalších desiatkach českých miest a obcí. Zostali po nich zničené nádeje a životy celej generácie Slovákov a Čechov.

Dnes ruská štátna televízia a propaganda vysiela filmy a chŕli lži, ktoré sme dôverne poznali počas rokov okupácie: Rusi k nám podľa nich vtrhli, lebo vraj u nás prebiehal Západom podporovaný ozbrojený prevrat. Niet lži, ktorá by bola vládcom Kremľa cudzia – ani vtedajším komunistom, ani dnešným KGBákom.

Ako vyčísliť cenu uvrhnutia 15-miliónovej krajiny na dve dekády do úpadku a neslobody? Ako zrátať stratené životné šance miliónov Čechov a Slovákov? Ako zrátať roky prežité vo väzniciach a v kasárňach, ako vyčísliť cenu životov prežitých v pretvárke a v strachu hovoriť pravdu, ako zrátať ubité talenty, nenapísané knihy, nenatočené filmy…?

Ekonomické údaje sú na vyčíslenie úpadku najvhodnejšie: Keď k nám v roku 1968 vtrhli barbari z východu, bol hrubý domáci produkt na hlavu v Rakúsku 1700 dolárov. V Československu asi 1100. Rozdiel teda predstavoval 35 %.

Keď v roku 1991 po 23 rokoch opustil územie Československa posledný ruský okupant a 73 500 vojakov, 18 a pol tisíca dôstojníkov, 44 300 príbuzných, 1 100 tankov, 100 lietadiel a 170 vrtuľníkov sa vrátilo do stepí, bol HDP na hlavu v Rakúsku 22 300 dolárov – a v Československu okolo 3 700. Rozdiel bol 6-násobný. Aj dnes, 25 rokov po odchode okupantov, je rozdiel medzi Rakúskom a Slovenskom či Českom stále vyše dva a pol násobný.

Prečo si však ruskú inváziou a dve desiatky rokov okupácie a úpadku potrebujeme pripomínať? Pre nás je ruská okupácia našej vlasti zdanlivo dávnou a pomaly zabúdanou etapou dejín. Pre menej šťastné národy je aj dnes realitou. Okupovaný ukrajinský Krym a skrvavený Donbas, gruzínske Abcházsko a južné Osetsko, moldavské Podnestersko by mali byť pre celý svet a pre nás výnimočne živým varovaním. Pretože tí, čo ľahko zabúdajú a nepoučia sa z dejín, sú odsúdení zopakovať si ich.

Už pár rokov po odchode Rusov sme tu mali premiéra, ktorý hlásal: „Keď nás nebudú chcieť na Západe, obrátime sa na Východ.“ Neskôr sme mali premiéra, ktorý keď zistil, že slovenská spoločnosť nemá záujem o jeho klerikálny program, stal sa vplyvovým agentom Kremľa. Dnes mu tlieska podivná zmes boľševikov, milovníkov konšpirácií, neonacistov, trollov aj eštébákmi organizovanej lúzy.

A dnes máme premiéra, odchovanca komunistickej strany, ktorého srdcovou záležitosťou je budovanie širokorozchodnej železnice, ktorý opakovane spochybňuje sankcie Západu proti okupácii Krymu a opakovane sa neverejne stretáva so šéfom Gazpromu. Človeka, ktorý neváha prirovnať prípadnú prítomnosť jednej základne NATO na Slovensku k stovkám tisíc ruských okupantov na desiatkach miest Československa.

Čo s tým?

Našu slobodu a demokraciu sme v roku 1989 dostali – na rozdiel od Ukrajincov – lacno a nežne. Musíme pamätať, že nie je samozrejmá, naopak, je vzácna a treba ju chrániť, a keď to bude nutné, aj brániť.

Musíme k tomu vychovávať naše deti a vnukov. Ak im my nepovieme o hordách okupantov rozvaľujúcich sa v našich mestách, o ostnatých drôtoch na Dunaji a Morave, o udavačoch na každom pracovisku, škole, v každom paneláku, o miliónoch rodičov, čo držali hubu a krok, aby sa ich deti mohli dostať na gymnázium a vysokú školu, o tajne krstených deťoch, o poloprázdnych kníhkupectvách, o rušenom rozhlase, o vycestovacích doložkách a devízových prísľuboch – ak im my nebudeme hovoriť o tom, aký bol život, ktorý nám vnútili ruskí okupanti, ponecháme ich bezbranné voči ruskej propagande.

Napokon tým, čo sa už znovu chystajú „rozboriť sveta starý základ“ a vyhnať Slovensko z Európskej únie aj z NATO, musíme znovu a znovu klásť otázku: A čo potom? Azda pravoslávno-kriminálny teror, aký majú v Donbase? Alebo si želáte polofeudálnu upadajúcu násilnícku spoločnosť dnešného Ruska?

Rozbíjať je ľahké a pre psychopatov atraktívne; žiť potom vo svete gulagov, násilia, lži a kultúrneho a ekonomického úpadku je pre ostatných vždy tragédia.

21. august je varovaním pred možnosťou budúcnosti v ruskom štýle.

Ak jej nedokážeme spoločne zabrániť, bude to zlyhanie celej našej generácie.

Ďakujem vám za pozornosť.

Bratislava – Banská Bystrica, 21. 8. 2016

Okupovaní rusofili: kde sa vzala naša nekritickosť k Rusku

Práve uverejnený Index zraniteľnosti krajín V4 ukazuje, že kým Slovensko je z pohľadu ruského podvracania po Maďarsku „len“ druhou najzraniteľnejšou krajinou spomedzi krajín V4, z pohľadu názorov a postojov slovenskej verejnosti je Slovensko „jednotkou“.

Slovenky a Slováci spomedzi Stredoeurópanov najväčšmi veria mýtu o „slovanskej vzájomnosti“ a úmerne tomu vykazujú v regióne najmenšiu podporu NATO a najvyššiu úroveň protiamerických nálad.

Katyň: všeslovanská vzájomnosť

Iste, Slovensko v roku 1939 v súčinnosti s Hitlerom neprepadli Rusi – tí prepadli a okupovali polovicu Poľska a Slováci neboli obeťou, ale agresorom voči slovanskému a katolíckemu Poľsku. Nemáme svoju Katyň ani srbských četnikov vraždiacich Chorvátov, ani koncentračný tábor Jasenovac, kde pre zmenu Chorváti masovo a sadisticky vraždili slovanských Srbov. Nemáme ani Rusmi okupovaný Krym, ani Rusmi rozpútanú a financovanú vojnu na Donbase.

Bez poznania histórie Poliakov, Ukrajincov, Chorvátov či Srbov sa rozprávkam o slovanskej vzájomnosti darí dobre. Tých pár tisíc Slovákov odvlečených do gulagu je dávno zabudnutých.

Prieskumy, ktorým tlieskajú aj v Izvestija

Ale i tak: zhruba polovica Sloveniek a Slovákov by si ešte mohla pamätať ruskú okupáciu našej vlasti. Zdá sa však, že mnohí si nepamätajú. Iste, žijeme v časoch epidémie alzheimera, ale v hre je tu ešte viac.

Ako je možné, že príslušníci okupovanej a Rusmi a komunistami zdevastovanej krajiny dnes „žerú“ ruskú propagandu a nechajú sa ňou tak manipulovať, až v marci 2017 ruský denník Izvestija radostne zvestoval svojim veriacim, že „vystúpenie z EÚ tak či onak podporujú tri strany slovenského parlamentu: Kotleba – ĽSNS, Sme rodina a Sloboda a solidarita. Spolu majú v zákonodarnom orgáne krajiny 43 zo 150 miest“?

Traktát Izvestijí je určený predovšetkým domácim, ktorých sa snaží udržať v radostnom očakávaní, že sa nenávidená a závidená Európska únia už-už zosype a z jej popola vstane ako bájny Fénix nemenej bájna zašlá sláva zamindrákovaného Ruska. Ale to, že si Rusi ako najpravdepodobnejšieho kandidáta na vystúpenie z EÚ a, samozrejme, z ešte nenávidenejšieho NATO vytypovali práve Slovensko, to nie je náhoda. Slovenky a Slováci skutočne majú voči Rusku a Rusom na jednej a voči Západu a USA na druhej strane ten najbizarnejší postoj.

Prieskum Bertelsmannovej nadácie zo začiatku roku 2017 medzi mladými 15 až 24-ročnými ľuďmi v šiestich stredoeurópskych krajinách (Česko, Maďarsko, Nemecko, Poľsko, Rakúsko a Slovensko) napríklad ukazuje, že 30 percent opýtaných slovenských mládežníkov považuje členstvo v EÚ za zlú vec (druhí v poradí znechutených sú Česi s 26 percentami) a 22 percent považuje za najlepšie z EÚ odísť (druhí „odchádzači“ sú s 18 percentami tiež Česi).

„Slovexitové trio“ súčasných slovenských politikov Kotleba-Sulík-Kollár si určite za úspešnú prácu medzi slovenskou mládežou zaslúži uznanie Kremľa, ale všetky zásluhy si menovaní pripísať nemôžu, ani keby veľmi chceli. Korene slovenskej „rusonaivity“ sú oveľa hlbšie a siahajú do generácií, ktoré o dnešných bardoch Kremľa ani nesnívali.

To tam dubisko

Všetky generácie Sloveniek a Slovákov, vrátane nás, za posledných skoro sto rokov, bez ohľadu na režim, v ktorom vyrastali a žili, prešli systematickou proruskou indoktrináciou.

Počas ruskej okupácie bola intenzívnejšia, za prvej republiky a po roku 1989 menej intenzívna, ale na Slovensku prakticky niet človeka, do ktorého by v škole učiteľky vytrvalo nehustili Kollárovu Slávy dcéru a proruské ilúzie, ku ktorým sa na sklonku života dopracovala národná ikona Ľudovít Štúr.

Kollár a Štúr sa úprimne neznášali – tak veľmi, že Kollár používal aj pseudonym Čechobratr Protištúrsky, a naopak Štúrovi podporovatelia Kollára v roku 1848 zajali a zo zajatia ho oslobodilo až cisárske vojsko. V čom sa obaja zhodli – a zanechali tým dlhodobú stopu v hlavách Slovákov – bola ich naivná inklinácia k Rusku.

Každý vzorný slovenský aj český školák pozná Kollárovo volanie z Predspevu jeho Slávy dcéry: „neb raději k velikému přichyl tomu tam se dubisku/jenž vzdoruje zhoubným až dosaváde časům“. A vieme, že „to tam dubisko“ predstavuje Rusko.

Zo škôl tiež poznáme dielo Slovanstvo a svet budúcnosti. Teda, „poznáme“ je skôr hyperbola, to dielo nečítal takmer nikto. Všetci však vieme, že existuje. A vieme, že v ňom Štúr horlí za Rusko. Kniha, ktorú napísal po nemecky v roku 1851, bola v slovenčine vydaná až v roku 1993, takže jej obsah zostal Slovákom dobre utajený.

Škoda, keby ju preložili skôr, celé generácie mohli vedieť to, čo nevie väčšina Slovákov ani dnes: že v nej totiž „otec národa“ Štúr navrhoval naše politické „splynutie“ s Ruskom, alebo to, že ako jazyk pre všetky slovanské národy odporúčal používať ruštinu. Alebo aj to, že odmietal trhové hospodárstvo a namiesto parlamentnej demokracie sa mu pozdávalo ruské samoderžavie.

Sklamaný Štúr

Ak majú „velikáni“ slovenskej politiky roku 2017 – ľudia typu Kotleba, Sulík či Kollár (Boris, nie Ján) – so svojou protizápadnou a proruskou rétorikou medzi Slovačou všetkého veku a pohlavia nemalé úspechy, vďačia za to aj tomu, že stoja na pleciach iných velikánov.

K obom však treba dodať, že ani Kollár (Ján), ani Štúr nikdy v Rusku neboli – v čom sa aj podobajú na drvivú väčšinu dnešných „ruských veriacich“. Obaja vyštudovali v Nemecku a inak z územia Rakúskeho cisárstva nevytiahli nohu. Ich naivné predstavy o Rusku preto možno chápať, aj keď mohli byť obaja – a najmä Štúr – opatrnejší, keď Slovákov aj ostatných Slovanov hnali do náručia „toho tam dubiska“.

Pre pochopenie Štúrovho ruského poblúznenia sa treba vžiť do jeho kože, veku a okolností, v ktorých si svoje „slovanstvo“ vysníval. Keď bola v roku 1848 porazená revolúcia, bol Štúr, narodený v roku 1815, 33-ročný mladíček. Ako objektívne nezrelý mladík mal nárok na hlboké sklamanie a vnútornú vzburu proti tomu, čomu dovtedy veril – teda voči Nemecku a Rakúsku (dnes by sme povedali „Západu“) a voči demokracii, ktorej slávu i limity zažil v rokoch 1847 a 1848 ako poslanec Uhorského snemu na vlastné oči a uši.

V čase písania svojho zúfalého výkriku do tmy – inak Slovanstvo a svet budúcnosti ťažko označiť – navyše Štúr, už sklamaný z porevolučného vývoja, prežil celú sériu tragických osobných udalostí. Tie môžu pomôcť pochopiť jeho túžbu nájsť aspoň nejakú nádej, hoc aj v takom temnom kúte, akým bolo nevoľnícke a všestranne zaostalé Rusko.

V januári 1851 mu zomrel brat Karol, o pár mesiacov nato otec. Jeho láska Adela Ostrolúcka bola ťažko chorá, zomrela na jar 1853. Môžeme špekulovať, že na vyliečenie z naivity by mu stačila jediná návšteva Ruska. Nikdy k nej však nedošlo, pretože, ako všetci vieme, Štúr v januári 1856 ako štyridsaťročný tragicky zomiera.

Sme závislí od exportu. Nie do Ruska

Nekritickou kollárovsko-štúrovskou indoktrináciou sme prešli v školách všetci. Čo nám naopak náš školský systém nedal ani náhodou, je aspoň základné povedomie o širších dejinách, ale ani o niečom takom zásadnom, ako je ekonomika.

Slovenskí, českí alebo maďarskí mládežníci prahnúci po odchode z EÚ – a ich učitelia – by napríklad mohli zo školy vedieť to, čo ani netušia. Napríklad, že každá vyššie menovaná krajina patrí medzi najväčšmi od exportu závislé štáty sveta.

Vývoz tovarov a služieb predstavuje 91,9 percenta HDP Slovenska, 89,3 percenta HDP Maďarska a 83,8 percenta HDP Česka, čo z nich robí deviatu, desiatu a štrnástu ekonomiku sveta najzávislejšiu od vývozu.

Keby to učiteľky a učitelia mali v osnovách, mohli by žiakom vysvetliť aj to, že 85,2 percenta slovenského, 83,1 percenta českého a 79,2 % maďarského exportu smeruje do krajín EÚ. A ako bonus by mohli pridať aj poznatok, že do Ruska exportujú Slováci 2,2 percenta, Česi 2 percentá a Maďari menej ako 1,8 percenta svojho vývozu.

Vďaka tejto nekritickosti k velikánom a neznalosti základnej štruktúry našich ekonomík môžu rozliční politici úspešne šíriť bludy o obrovskej dôležitosti Ruska. Hlúposť národov kombinovaná s mýtmi vždy bola a aj je tým najlepším predpokladom na ich ovládanie a okrádanie.

SME, 12. 4. 2017

Cesty do Ruska alebo krajina snov a skutočností

Kupodivu, napriek Kollárovi, Štúrovi a tonám proruskej propagandy, ktorú sme zažili za desaťročia komunizmu a ruskej okupácie, už ako malé deti sme vedeli, že ono to s tým Ruskom žiadna sláva nie je. Napriek televíznej i školskej propagande vyhrával reálny život.

Rovnako ako dnes, ani vtedy sme na pultoch nevideli skoro žiadne ruské výrobky. To málo, čo sa do obchodov dostalo – napríklad ruské osobné autá – v porovnaní z tovarmi dovezenými zo Západu neobstálo. Pokiaľ človek mal možnosť vyberať si, voľba medzi Volkswagenom alebo Renaultom na jednej a Moskvičom či Žiguli na druhej strane nebola žiadnym hlavolamom. Statusovými symbolmi boli tovary a autá z Tuzexu – špeciálnych obchodov, v ktorých sa za poukážky predával západný tovar. Nie tovary z „krajiny, kde zajtra znamená už včera“3.

Tí, ktorí žili neďaleko ruských vojenských základní – v Československu ich boli desiatky –, videli aj feudálne nevoľníctvo radových vojakov na dva roky uväznených v kasárňach bez najmenšieho kontaktu so Slovákmi, Čechmi či Nemcami, aj biedu okupačných dôstojníkov, s ktorými sa aspoň občas dalo prísť do kontaktu a vykšeftovať lacný nakradnutý ruský benzín.

Kde tak vóľno dýšiť čelovék…

Najviac reálneho Ruska však videli – a doma potom rozprávali – tí, ktorí sa do Ruska a okupovaných krajín bývalého Sovietskeho zväzu dostali pracovne, ako študenti alebo aspoň na zájazd. Povedzme „Vlakmi družby“, tak sa volali organizované vlakové zájazdy pre odborárov, mládežníkov a ďalšie skupiny. Destinácie týchto zájazdov boli starostlivo vybrané výkladné skrine ruskej ríše, teda Moskva, Leningrad (dnešný Peterburg), Kyjev, Tallin a Riga, prípadne pár ďalších historických miest.

Do skutočného Ruska – stoviek a tisícok menších miest a dedín – sa žiadni cudzinci nedostali. Už návšteva Moskvy či Peterburgu však našincom stačila, aby si všimli všadeprítomnú biedu, militarizmus, alkoholizmus a šokujúcu odtrhnutosť od informácií o reálnom svete.

Mnohí doma ironicky komentovali orwellovské presvedčenie masy Rusov, že bieda, v ktorej žijú, je úžasná prosperita a ich otroctvo a servilnosť voči moci je sloboda, akej nikde inde na svete niet. Česi, Slováci, Poliaci či Maďari v rôznej miere vieru v komunistické drísty predstierali. Rusi tejto propagande skutočne verili, presne tak ako jej mnohí veria aj v roku 2017.

My sme sa na slovách ruskej budovateľskej piesne „ja drugój takój strany ne znáju, kde tak vóľno dyšit čelovek“4 uchechtávali, tí chudáci jej však verili. Jej slová vlastne ani neboli lož: drvivá väčšina Rusov, s výnimkou komunistických a kágébáckych elít, skutočne žiadnu inú krajinu nikdy nenavštívila. Keby len krajinu: až do roku 1974 ruskí roľníci nemali pasy a bez nich – bez slávnej „bumážky“ – nemohli cestovať ani do susedných okresov, nieto do zahraničia. V takomto polo-nevoľníckom stave, pripútane k rodnému kolchozu, žilo v celom Sovietskom zväze okolo 50 miliónov roľníkov a ich rodín.⁵

Ak sa mužici niekam von dostali, tak ako príslušníci okupačných vojsk: zavretí ako väzni v ruských kasárňach v Československu alebo vo východnom Nemecku, prípadne poskytujúci „internacionálnu pomoc so zbraňou v ruke“ spriateleným režimom v Afganistane, na Kube, vo Vietname, Jemene, Angole či iných rozvojových krajinách.

Montážnici v reálnom Rusku

K životu na ruskom vidieku, teda mimo Moskvy a Leningradu, pričuchlo len veľmi málo Stredoeurópanov. Patrili k nim napríklad slovenskí a českí montážnici, ktorí koncom 70. rokov stavali v južnom Rusku plynovod Sojuz. Títo ľudia, väčšinou kvalifikovaní robotníci a technici pochádzajúci z mestečiek a dedín Československa, mali možnosť na vlastné oči porovnávať spôsob života a životnú úroveň „ozajstných Rusov“, teda nie Moskovčanov a Leningradčanov. Keď prišli domov, rozprávali o kultúrnom šoku z prvej ruky. Napríklad o skladovaní obilia v hrobliach voľne na poliach alebo o tom, že miestni dedinčania zabité prasa hneď zjedia, pretože vyrábať klobásy, tlačenky či slaninu nevedia a ani keby náhodou vedeli, nemajú ako zohnať potrebné ingrediencie. Niektorí ich potom z domova do Ruska nosili a cez voľné dni učili Rusov – presnejšie Rusky – klobásy robiť.

Čo Rusi nemali materiálne, to kompenzovali obrovskou ústretovosťou až servilnosťou voči cudzincom, ktorí sa k nim dostali. Známa režisérka a aktivistka Viera Dubačová rozpráva príbeh zo svojej cesty za otcom, ktorý na plynovode Sojuz pracoval. Za otcom letela ako asi 15-ročné dievča a pri prestupovaní na vnútrozemskú linku do Volgogradu chcela v lietadle sedieť pri okienku. Lenže miesto pri okienku bolo obsadené, sedel na ňom starček, vojnový veterán s celou hruďou obsypanou vyznamenaniami. Požiadala ho, či by si miesto nevymenil, no starček výmenu sedadiel odmietol.

Konverzáciu si však všimla posádka lietadla. Najprv ktosi prišiel starčekovi dohovoriť, nech nerobí hanbu a cudzinku – inostranku – k okienku pustí. Starček trval na svojom. Čo nasledovalo, nechalo Vierku po zvyšok dňa v slzách: do lietadla nabehla skupina chlapíkov v civile, brániaceho sa starčeka z lietadla násilím vyniesli a vonku pri schodoch do lietadla ho pred očami všetkých zmlátili. Nebude predsa robiť vlasti hanbu pred cudzincami!

Keby Vierka tušila, že je niečo také vôbec možné, sedela by ako pena na svojom mieste a mlčala by tam ako voš pod chrastou. Takto nazrela pod povrch ruskej spoločnosti a jej pohostinnosti k cudzincom oveľa väčšmi než chcela.

Mimochodom, práve táto so servilnosťou hraničiaca kvázi-pohostinnosť je mechanizmus, na ktorý Rusi aj dnes verbujú svojich spolupracovníkov a agentov po celom svete. Keď prídete do Ameriky alebo na Američanmi organizovanú akciu, ľudia vás pozdravia, usmejú sa, prehodia pár formálnych viet a idú si za svojím: o ich pozornosť musíte zabojovať tým, čo dokážete. Rusi – tí špeciálne vyškolení, ale aj neškolení – sa na vás vrhnú a budú vám svojou pozornosťou tak masírovať ego, až ľahko uveríte, že práve a jedine oni naozaj pochopili a ocenili vaše skryté kvality.

Pre jednotlivcov s veľkými ambíciami, ale s nedostatočnými schopnosťami a obmedzeným výkonom, ktorí sa nedokázali presadiť v tvrdom akademickom prostredí na Západe – zvyknem túto skupinu ľudí nazývať „karpatskí géniovia“ – môže byť taká vedecká konferencia v Rusku či slovensko-ruská konferencia doma priam balzamom na dušu. A niekedy aj cestou k oveľa hlbšej spolupráci presahujúcej hranice bežného priateľstva.

Vráťme sa však ešte k minulosti a našim kontaktom so svetom „kde zajtra znamenalo už včera“. V našom rodinnom archíve sa zachovala kópia jedného listu. Poslal ho v roku 1979 môj otec, v tom čase vedúci pracovník Stavoindustrie, podniku, ktorého robotníci sa tiež podieľali na stavbe plynovodu Sojuz, vedúcemu pracoviska v juhoruskom mestečku Frolovo. V liste predstavuje nových pracovníkov, ktorých práve poslali, a dodáva špeciálnu prosbu:

„V súvislosti s Jankom mám takú špecifickú prosbu. Potrebuje zohnať od kolchozníkov v okolí Frolova aspoň 10 kusov nožov na elektrostrihanie oviec – po rusky je to ‚nóži dlja elektrostrižky ovec‘. Vo Frolove nejde o novú vec, pretože tieto nože už zohnal iný pracovník, keď tam bol. Ten doporučil tento postup: treba ísť na kolchoz ‚Vetiutniev‘ za majstrom tovariščom Blinovom. Od neho za pivo (ktoré dá Janko výmenou 1 : 1) vypýtať tieto nože, ktoré sú výrobkom USA. On už našim takéto nože poskytol a vie, ako ich získať. Vo veľkom ich používa na strihanie oviec kolchoz Progres – 3. (…) Inak tých našich ľudí dobre poučte, ako sa majú hýbať jednak v práci a tiež v styku s našimi ľuďmi, ale aj so Sovietmi. Nie že si niekto z nich donesie domov ‚tripla‘6 alebo alimentné konanie.“

Krásna Sibírčanka

Či otcovi pracovníci americké nože z Ruska doniesli a čím potom Rusi v kolchoze Progres strihali ovce, neviem. Neviem ani, či okrem nožov nepriniesli aj nejaké exotickejšie suveníry. Vie sa však, že niektorí našinci sa neobmedzili len na suveníry a náhodný sex, a z Ruska si doviezli aj manželky. „Srdcu nerozkážeš“ a navyše pre ruské ženy bola možnosť vydať sa na Západ, odkiaľ, napríklad, prichádzali tie vzácne ingrediencie na výrobu klobás a potrebné know-how, dokonca za chlapa, ktorý nie je v kuse naložený vo vodke a nemláti ženu, atraktívna príležitosť. Niektoré sa tak k nám dostali.

Jedna takáto privydatá Ruska sa zhruba v čase, keď chlapi zo Stavoindustrie v kolchoze Progres vymieňali americké nože za pivo v kurze kus za kus, dostala ako učiteľka ruštiny na banskobystrické Gymnázium J. G. Tajovského. Bola len o pár rokov staršia ako my – študenti – a bola to krehká kráska odkiaľsi zo Sibíri či Ďalekého východu. Slovami básnika: „Dívka byla jako proutek, ani víla krásou by ji nepředčila…“

My chlapci sme ju žrali a súčasne nás fascinovali jej predstavy o svete, ktoré si so sebou priniesla. Pokiaľ si spomínam, naša krásna ruštinárka z tajgy bola prvý človek v mojom živote, ktorý všetkým tým rečiam o úžasných úspechoch a svetových prvenstvách Rusov vo všetkom možnom a nemožnom aj skutočne veril. Naši učitelia predstierali, že veria tomu, čo nám rozprávajú, my študenti sme predstierali, že im veríme, ale všetci sme vedeli, že pravda je inde. To len na povinných maturitách z ruštiny sme verklíkovali predpísané odpovede.

Naivita, s ktorou propagande verila táto kráska, bola pre mnohých z nás odzbrojujúca, niektorých však naopak neodolateľne provokovala. V našej triede v tomto najviac vynikol flegmatický spolužiak Jano Bartók, ktorý v geste naznačujúcom, že toto už naozaj nemôže počúvať, na ruštine pravidelne vyložil na lavicu svoj kufrík, otvoril ho, hlavu ponoril hlboko do kufra a celou rečou tela naznačoval, že až také blbosti už nezvládne. Zúfalá kráska, za bujarého veselia celej triedy, od katedry lámanou slovenčinou na Jana volala: „Bartok, zakrojte sebé tu skriňu!“, načo Jano reagoval len veľmi neochotne.

Inokedy ju zas spolužiaci do červena grilovali otázkami typu: „Ako je možné, že komunistická revolúcia zvíťazila práve vo feudálnej krajine, keď Marx a Engels predpovedali, že proletariát zvíťazí v najvyspelejších krajinách?“ Jednoduchá a realistická odpoveď bola, že sa tak stalo práve vďaka – a nie napriek – feudálnej zaostalosti a nevoľníckej mentalite Rusov, ktorá v Rusku dominuje dodnes. Takáto odpoveď nebola samozrejme pre ideológov komunizmu prijateľná, a tak vytvárali bizarné konštrukcie, aby zdanlivý paradox víťazstva komunizmu práve vo feudálnom Rusku nejako vysvetlili.

Kde nie sú svedkovia, prekvitajú ilúzie

Dnešná situácia sa od čias, keď do Ruska od nás jazdievali „vlaky družby“ a naši robotníci tam stavali plynovod, výraze líši: do Ruska zo strednej Európy cestuje ešte menej ľudí ako vtedy. Hlavné destinácie našich turistov, študentov, ľudí pracujúcich v zahraničí sú v západnej Európe, USA a v prípade dovolenkovej turistiky aspoň donedávna aj v Turecku, Egypte a Tunisku. Státisíce Čechov a Slovákov dnes slobodne cestujú najmä do krajín, ktoré boli do roku 1989 za ostnatými drôtmi, plotmi a strážnymi vežami Železnej opony. V roku 2011 napríklad do Ruska vycestovalo 46 000 Čechov, 23 000 Maďarov a 20 000 Slovákov.⁷ Navyše sa dá predpokladať, že veľká časť z nich boli občania Česka, Slovenska a Maďarska ruského pôvodu a že veľká väčšina ostatných cestovala len do Moskvy a Peterburgu, nie do miest a dedín skutočného Ruska…8

Výsledkom je, že dnešná mladá a stredná generácia Stredoeurópanov je ruso-naivná a bezbranná voči ruskej propagande. Väčšina ľudí pod 40 rokov už nežila v Rusmi okupovanej krajine (alebo v nej prežili len časť detstva), v Rusku nikdy v živote neboli a už ani nehovoria po rusky. Tento stav vytvára ideálnu živnú pôdu na pestovanie ilúzií o Rusku a šírenie naratívov chŕlených ruskou propagandistickou mašinériou a trollosférou.

V týchto naratívoch je agresívna militaristická krajina so škôlkármi pochodujúcimi v uniformách vydávaná za holubicu mieru, krajina masovej biedy pod vládou hŕstky kriminálnych oligarchov vydávaná za sociálny raj, krajina hlbokého úpadku vedy a vzdelanosti za zem žiarivej budúcnosti, krajina extrémnej kriminality a násilia na ženách i mužoch za oázu pokoja, krajina alkoholizmu, epidémie AIDS a úmrtnosti, akú majú v Senegale a Gabone, za zdravotný ideál.

Toho, kto upozorňuje na stav Ruska a na kriminálnu mafiu, ktorá mu vládne a rozdrvila ho na trosky, nálepkuje ruská propaganda za „rusofóba“. Ide o osvedčenú manipuláciu: „Oni to o nás hovoria, lebo nás nenávidia a boja sa nás!“

Kritici dnešného Ruska nie sú rusofóbi – sú to rusorealisti. Mnohí z nich sú dokonca kultúrni rusofili. Len nazamieňajú svoj záujem a priateľstvo k Rusku za priateľstvo k jeho vládcom. Ani k Leninovi, ani k Stalinovi, ani k Brežnevovi, ani k Putinovi, ani k iným kriminálnym a mocenským štruktúram, ktoré v Rusku prinajmenšom posledných sto rokov vládnu.

Emóciu, ktorú v rusorealistoch dnešné Rusko vyvoláva, nie je nenávisť ani strach, len súcit. Obavy, ktoré v nich vyvoláva, nepramenia zo strachu z Ruska – hoci jeho deštrukčný potenciál je obrovský –, sú obavami z toho, čo Rusov čaká po neodvratnom rozpade ich impéria.

Koniec ukážky