Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Robotníci mora I

Victor Hugo

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Igor Čonka, Tibor Várnagy, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Martina Pinková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0392-7

Pôvodná publikácia

Victor Hugo. Robotníci mora I. Sieur Clubin. Melantrich. Moravská Ostrava 1931. 266 s.

Bibliografické poznámky

Viktor Hugo: Robotníci mora

1931

Melantrich

Časť prvá. Sieur Clubin

Melantrichovej slovenskej knižnice sväzok VIII. (brož. 27 — 28)

Preložil Vl. Roy

Tlačou Melantricha v Moravskej Ostrave

Nákladom účast. spoločnosti Melantrich

Túto knihu venujem bralu pohostinnosti a slobody, tomu kútu starobylej normandskej zeme, na ktorom žije ušľachtilý národík mora, drsnému i pôvabnému ostrovu Guernesey, ktorý je teraz mojím útočišťom a bude pravdepodobne mojím hrobom.

V. H.

Náboženstvo, spoločnosť, príroda; to sú tri borby človeka. Tieto tri borby sú zároveň jeho troma potrebami; musí veriť, ztadiaľ chrám; musí tvoriť, ztadiaľ obec; musí žiť, ztadiaľ loď. Ale v týchto troch rozlúšteniach taj a sa tri vojny. Mysteriózny trud života pochádza z všetkých troch. Človek naráža na prekážku vo forme povery, vo forme predsudku a vo forme živlu. Trojité ananké ťažko na nás dolieha: ananké dogmat, ananké zákonov, ananké vecí. V chráme Matky božej v Paríži poukázal pôvodca na prvé; v Biednikoch označil druhé; v tejto knihe určuje tretie.

K týmto trom osudovosťam, ktoré obkľučujú človeka, druží sa osudovosť vnútorná, ananké najvyššie, ľudské srdce. —

V Hauteville-House, marec 1866

Kniha prvá. Ako vzniká zlý chýr

I. Na bielom liste napísané slovo

Vianoce roku 182* boly na Guernesey pamätné. V ten deň padal sneh. Na ostrovoch v la Manche je mrazivá zima niečím pamätným a sneh je zrovna udalosťou.

Na tie Vianoce ráno hradská, vedúca pozdĺž mora z Saint-Pierre-Portu do Valle, bola celky biela. Sneh padal od polnoci do svitu, v ktorú chvíľu anglikáni ešte nešli do kostola v Saint-Simpsone a wesleyani do eldadskej kaplny, a cesta bola temer celky prázdna. V tom celom úseku cesty, ktorý delí prvú vežu od druhej, boli len traja chodci: dieťa, mužský a ženská. Týchto troch chodcov, idúcich jeden za druhým v istej vzdialenosti, nespájal nijaký viditeľný sväzok. Asi osemročné dieťa zastalo a hľadelo zvedavo na sneh. Mužský išiel za ženskou v diaľke asi sto krokov. Išiel ako ona do Saint-Simpsonu. Ešte mladý mužský vyzeral ako robotník alebo námorník. Mal oblečené všedné šaty, hrubú, hnedú súkennú kazajku a nohavice, ich spodok bol zamazaný smolou, čo svedčilo o tom, že hoci je sviatok, neide nikam do kostola. Jeho ťažké topánky z hrubej kože, na podošvach pobité veľkými klincami, zanechávaly v snehu stopy, ktoré sa väčšmi podobaly väzenskému zámku ako ľudskej nohe. Kráčajúca ženská mala sviatočný úbor, v ktorom chodievala do kostola. Mala široký vatovaný plášť z hrubej hodvábnej látky, pod ním bola veľmi koketné pristrojená v šatách z irského poplínu so stužkami zamieňavo bielymi a ružovými a keby nebola mala červené punčochy, boli by sme ju mohli považovať za Parížanku. Vykračovala živo a pôvabne, a dľa tejto chôdze, na ktorej ešte život nezanechal stôp, bolo možno tušiť mladú devu. Chľúbila sa tým letmým pôvabom, ktorý sprevádza najnežnejší z prechodov, panenskosť, miešanina dvojeho súmraku, začiatok ženskej v konci dieťaťa. Mužský to nebadal.

V blízkosti zeleného dubového krovia, na kraji poľa, na mieste, ktoré menovali les Barres-Maisons, deva sa zrazu obrátila a v tej chvíľke mužský na ňu pozrel. Zastala, zdalo sa, že si ho za chvíľku obzerá, potom sa sohla a mužskému sa zdalo, že píše niečo prstom do snehu. Potom sa narovnala, pokračovala v ceste, zrýchlila krok, obzrela sa ešte raz, a vtedy sa usmiala a zmizla na ľavo od hradskej, na ceste vrúbenej krovím, ktorá vedie do lierrského zámku. Keď sa obzrela druhý raz, mužský poznal, že je to Déruchetta, roztomilá deva toho kraja.

Necítil voskrz potrebu ponáhľať sa a až za chvíľu octnul sa tiež na kraji poľa pri dubovej húštine. Už nemyslel na zmiznutú devu a je pravdepodobné, že keby sa v tej chvíľke bol z mora vyhodil delfín alebo zašuchotala v kroví červenka, bol by pokračoval v ceste, hľadiac uprene na červenku alebo na delfína. Ale náhodou sa tak stalo, že mal sklopený zrak a tak jeho pohľad nevdojak padol na miesto, na ktorom deva na chvíľu zastala. Boly tu stopy dvoch malých nôh a vedľa nich čítal toto slovo, ktoré vpísala do snehu: „Gilliatt“.

Toto slovo bolo jeho meno.

Menoval sa Gilliatt.

Stál tu dlho bez pohybu, hľadiac na toto meno, na tie malé nôžky, na sneh a potom šiel zadumane ďalej.

II. La Bu de la Rue

Gilliatt býval vo farnosti Saint-Simpsonu. Nebol tam obľúbený. To malo svoje príčiny.

Predne býval v dome, v ktorom „strašilo“. Na Jersey alebo na Guernesey sa vám zavše stane, že na vidieku, ba aj v meste, prechodiac nejakým pustým kútom, alebo hoci ľudnatou ulicou, prídete k domu, ktorého vchod je zatarasený. Netresk hatí prístup do dvier, okná na prízemí sú zaklincované doskami ako nejakými škaredými záplatami. Obloky na poschodiach sú zatvorené aj otvorené; všetky ich rámy sú síce zavreté, ale všetky table sú rozbité. Ak má takýto dom dvor, rastie na ňom burina, starobylý parapet sa rúca. Ak má záhradu, bujnie v nej žihlava, tŕnie a lulok a možno tu pozorovať zriedkavý hmyz. Komíny sa sossúvajú, strecha sa prepadúva; vnútro miestností, nakoľko ho vidieť, skytá obraz zkazy; hrady sú hnilé, kameň je pokrytý pliesňou. Na stenách visia zdrapy čalúnov; môžete tu študovať všetky staré módy čalúnov, okrýdlených lvov s orlými hlavami z čias cisárstva, polmesiacové drapérie z čias direktória, zábradlia a polostĺpy z čias Ludvika XVI. Husté pavučiny, plné múch svedčia o úplnom pokoji, ktorý tu majú pavúci. Miestami zbadáte na hrade rozbitý hrnec. To je jeden z domov, v ktorých „straší“. Chodieva ta nocou diabol.

Dom, práve tak ako človek, môže sa stať mŕtvolou. Stačí, keď ho zahluší povera. Ľudia, ktorí žijú pri kanále la Manche na anglickom archipelagu alebo na pobreží francúzskom, majú o ňom veľmi jasné predstavy. Diabol má svojich vyslancov po celej zemi. Je isté, že Belzebub je vyslancom pekla vo Francii, Hutgin v Itálii, Bélial v Turecku, Thamuz v Španielsku, Martinet vo Švajčiarsku a Mammon v Anglii. Satan je práve tak cisárom ako hoci ktorý iný. Satan César! Jeho dom je veľmi dobre zaopatrený: Dagon je veľmajstrom zásob; Succor Bénoth je šéfom kleštencov, Asmodée bankárom; Kobal riaditeľom divadla a Nerdelet veľmajstrom ceremoniárom. Nibbas je dvorným bláznom; učenec Wérus, znamenitý znalec bosoriek a výtečný démonolog, menuje Nibbasa „veľkým parodistom“.

Normandskí rybári v kanále la Manche, keď sú na mori, počínajú si veľmi opatrne, majúc na ume diablove preludy. Dlho verili, že sv. Maclou býval na mohutnej štvorhrannej skale Ortach, čnejúcej v šírom mori medzi Auringny a Casquets, a mnohí starí námorníci tvrdievali, že ho tam z diaľky veľmi často vídavali sediaceho a čítajúceho knihu. Preto tadiaľ sa plaviaci námorníci kľakávali pred skalou Ortach až do toho dňa, keď sa táto báj rozplynula, postúpiac miesto pravde. Prišlo sa na to, že obyvateľom skaly Ortach nie je svätý, ale diabol. Tento diabol, ktorý sa menuje Jochamus, vydával sa zlomyseľné cez niekoľko storočí za Svätého Maclou. Konečne aj sama cirkev býva obeťou týchto omylov. Tak diablov Raguhela, Oribela a Tobicla považovala za svätých až do roku 745, keď pápež Zachariáš vytušil ich pravú podstatu a vypudil ich. Kto chce robiť tento exorcizmus, ktorý je iste veľmi užitočný, musí sa v diabloch dobre vyznať.

Starí vidiečania rozprávajú, ale tieto veci patria už minulosti, že katolícke obyvateľstvo normandského archipelagu kedysi bývalo, ale proti svojej vôli, v bližších stykoch s diablom ako obyvateľstvo hugenotské. Prečo? To nevieme. Isté je, že táto minorita mávala kedysi s diablom veľké nesnádze. Bol veľmi naklonený katolíkom a hľadal s nimi všemožné styky, čo ľudí utvrdzovalo vo viere, že je diabol viacej katolíkom ako protestantom. Jednou z jeho najnesnesiteľnejších dôverností boly nočné návštevy, ktoré konal v loži katolíckych manželov v chvíli, keď už muž úplne zaspal a žena bola ešte len v polosne. Ztadiaľ pochádzaly tie zamenenia. Patouillet si myslel, že sa Voltaire narodil takýmto spôsobom. To nie je ani veľmi nepravdepodobné. Takéto prípady sú ináč dokonale známe a opísané vo formulách exorcizmu pod záhlavím: „De erroribus nocturnis et de semine diabolorum.“ Zvlášť krute doľahly na Saint-Hélier koncom minulého storočia, zrejme ako trest za zločiny revolúcie. Následky revolučných výstredností sú nevypočítateľné. Nech je to akokoľvek, možnosť takej diabolskej nočnej návštevy, keď je tma a keď človek spí, robila starosti mnohým pravoverným ženám. Dať život takému Voltairovi nepatrí k príjemnosťam. Jedna z ních prosila svojho spovedeľníka o radu, ako by bolo možno zavčasu znemožniť toto zamenenie osôb. Spovedeľník odpovedal: „Aby ste sa presvedčili, či máte prácu s diablom a či so svojím mužom, siahnite mu na čelo; ak nahmatáte rohy, budete presvedčená…“ „O čom?“ opýtala sa žena.

V dome, v ktorom býval Gilliatt, kedysi strašievalo, ale teraz už nie. Preto bol podozrivejší. Je všeobecne známe, že ak sa v takomto dome ubytuje čarodejník, diabol tento príbytok považuje pre seba za dostatočne zaistený a je k čarodejníkovi natoľko úctivý, že príde, len keď ho volajú, tak ako lekár.

Tento dom menovali Bu de la Rue. Stál na konci dlhého, do mora siahajúceho výbežku, či skôr na skale, ktorá tvorila malú zátoku, v nej mohla zakotviť loď, stranou od zálivu houmet-paradiského. Na týchto miestach je hlboká voda. Na tomto výbežku dom stál celky sám, temer oddelený od ostrova a okolo seba mal práve len toľko zeme, koľko stačilo pre malú záhradku. Príboj ju často zaplavoval. Medzi saint-simpsonským prístavom a houmet-paradiským zálivom dvíha sa veľký vršek, na ktorom čneje hŕba veží a brečtanu, a menujú ich zámok du Valle či de l’Archange, takže preň zo Saint-Simpsonu nebolo vidieť Bu de la Rue.

Čarodejníci na Guernesey nie sú zriedkavosťou. Prevádzajú svoje remeslo v istých farnosťach a devätnáste storočie na tom nič nezmení. Ich výkony sú naozaj trestuhodné. Vyrábajú zlato. O polnoci trhajú byliny. Vedia ľuďom urieknuť rožný statok. Ľudia sa s nimi radia; dávajú si donášať vo fľaškách moč chorých a potom vravia tlmeným hlasom: „Moč vyzerá veľmi podozrivo.“ Jeden z ních zistil v jeden marcový deň roku 1856 v moči chorého sedem diablov. Títo ľudia sú obávaní a hrozní. Jeden z ních nedávno začaroval pekára „i jeho pec“. Druhý bol natoľko hriešny, že veľmi opatrne pečatil obálky „v ktorých nebolo nič“. Iný vonkoncom necháva doma na doske stáť tri fľaše s nálepkou, na ktorej je litera B. Tieto hrozné faktá sú dokázané. Niektorí z týchto čarodejníkov sú veľmi úslužní a za dve či tri guinei vezmú na sebe vaše choroby, potom sa váľajú s krikom na loži. Kým sa svíjajú, poviete: „Hľa, už mi nič nechybí.“ Iní vás vyliečia zo všetkých chorôb tak, že vám okolo tela ovinú vreckovku. Je to tak jednoduchý prostriedok a je divné, že na to dosiaľ nik neprišiel. V minulom storočí kráľovský súdny dvor na Guernesey posielal ich na hranicu a spaľoval ich za živa. Teraz ich odsudzuje na osem týždňov do väzenia, na štyri týždne o chlebe a vode a na štyri do samoväzby. „Amant altera catenae.“

Posledné pálenie čarodejníkov na Guernesey konalo sa roku 1747. Mesto k tomu prepustilo jedno námestie, križovatku Bordage. Križovatka Bordage od roku 1565 do roku 1700 videla upáliť jedenásť čarodejov. Vinníci sa obyčajne priznali. Priznanie im obľahčovali mučením. Križovatka Bordage preukázala spoločnosti a náboženstvu aj iné služby. Pálievali tu kacírov. Za Márie Tudorovej upálili tu, okrem iných hugenotov, aj jednu matku s dvoma dcérami. Táto matka sa menovala Perrotina Massyová. Jedna dcéra bola tehotná. Porodila v žaratoku hranice. Kronikár vraví: „Puklo jej brucho.“ Vyšlo z neho živé dieťa; novonarodené dieťa skotúľalo sa s hranice na zem. Nejaký Housre ho zdvihnul. Ale sudca Hélier Gosselin, dobrý katolík, dal ho znova hodiť do ohňa.

III. Pre tvoju ženu, keď sa oženíš

Vráťme sa ku Gilliattovi.

Na ostrove povrávali, že jedna ženská, ktorá mala pri sebe malé dieťa, prisťahovala sa na konci revolúcie na Guernesey. Bola Angličanka alebo skôr ešte Francúzka. Mala meno, z ktorého guerneseyská výslovnosť a vidiecky pravopis spravili Gilliatta. Žila sama s dieťaťom, ktoré dľa jedných bolo jej synovcom, dľa druhých jej synom, dľa iných jej vnukom a dľa iných zasa ničím. Mala troška peňazí, toľko, že mohla z ních skromne žiť. Pri Sergenté si kúpila kus lúky a v Roque-Crespeli pri Rocquaine pozemok. Dom Bu de la Rue v tom čase už navštevovaly strašidlá; už nebývali v ňom tridsať rokov, pomaly sa rúcal. Zahrada, prílišne vystavená pustošeniu mora, nemohla nič rodiť. Okrem nočného hluku a svetla tento dom mal ešte aj tú hroznú zvlášťnosť, že keď tam niekto večer položil na krb pradeno vlny, ihlice a plný tanier polievky, ráno tam našiel sjedenú polievku, prázdny tanier a pár upletených zápästiek. Táto budova aj s démonom bola núkaná na predaj za niekoľko libier šterlingov. Tá žena, zrejme zlákaná diablom, alebo lacnotou, ju kúpila.

Ale nielen, že ju kúpila, ale aj s dieťaťom sa v nej ubytovala; a od toho času v dome zavládnul pokoj. „Dom má to, čo chcel mať,“ povrávali si tunajší ľudia. Prestalo strašiť. Ráno pri svitaní už nebolo počuť krik. Už tam nebolo iného svetla okrem z lojovej sviečky, ktorú tá dobrá žena každý večer zažihala. Ale sviečka čarodejnice vyrovná sa diablovej fakle. A s týmto vysvetlením verejnosť sa uspokojila.

Žena sa vyživila z výnosu tých niekoľko roličiek, ktoré mala. Mala dobrú kravičku, ktorá jej dávala žlté maslo. Pestovala hlávkovú kapustu a zemiaky „Golden Drops“. Predávala ako každá iná vidiečanka „baštrnáky na súdky, cibuľu po sto kusoch a bôb na mericu“. Na trh nechodila, ale úrodu dala predávať skrz Gilberta Falliota v Saint-Simpsone. V registroch Falliotových je zaznačené, že cez jeden deň predal až dvadsať meríc tak zvaných „štvrťročných“ zemiakov a slivák ešte viacej.

Dom bol ako-tak opravený, aby sa v ňom práve mohlo bývať. Do izieb pršalo len vo veľmi zlom počasí. Mal prízemie a pôjd. Prízemie bolo rozdelené na tri izby, v dvoch sa spalo a v jednej sa jedlo. Na pôjd sa išlo po rebríku. Žena sa starala o kuchyňu a učila chlapca čítať. Do kostola nechodila nikdy, preto ju po náležitom uvážení považovali za Francúzku. Nechodiť „ani na jedno miesto“ je zlou vecou.

Dosť na tom, boli to ľudia, o ktorých nebolo možno nič určitého povedať.

Napokon mohla byť aj Francúzkou. Sopky chŕlia kamenie a revolúcie ľudí. Celé rodiny bývajú takto vrhané do veľkých dialok, súdbou premiestené do cudziny, skupiny bývajú rozptýlené a rozdrobené. Ľudia padajú s oblakov, jedni do Nemecka, druhí do Anglie, tretí do Ameriky. Domorodci sa začudovane opytujú: zkadiaľ prichádzajú títo neznámi ľudia? Vychŕlil ich Vezuv, ktorý soptí niekde dolu? Týmto meteorom dávajú mená, týmto vypudeným a ztrateným bytnosťam, týmto vyvržencom súdby. Menujú ich emigrantmi, uprchlíkmi, dobrodruhmi. Ak ostanú, trpia ich; ak odídu, verejnosť je spokojná. Hocikedy to bývajú celky nevýbojní ľudia, ktorí — aspoň ženy — nemajú nič spoločného s udalosťami, ktoré ich vypudily, ľudia, ktorí nepociťujú ani nenávisť, ani hnev, bez vlastnej vôle vymrštené telesá, ktoré sa tomu preto veľmi čudujú. Zakoreňujú sa, ako len môžu. Nikomu nič neurobili a nechápu, čo sa im stalo. Raz som videl, ako bol pri rozstrelovaní podkopu prudko vymrštený chomáč biednej trávy. Francúzska revolúcia ich hodila do diaľky väčšmi ako ktorýkoľvek iný výbuch. Žena, ktorú na Guernesey menovali „Gilliattkou“, bola snáď takým chomáčom trávy.

Ona sa zostarala; dieťa rástlo, žili len samým sebe, ľudia im vyhýbali. Stačili si. „Vlčica a jej mláďa sa oblizujú,“ vravelo o ních laskavé okolie. Chlapec vyrástol na mládenca, mládenec na mužského a potom, keďže stará kôra musí so stromu odpadnúť, matka umrela. Synovi zanechala lúku pri Sergentée, pozemok v Roque-Crespel, dom Bu de la Rue, a okrem toho ako hovorí úradný soznam: „sto zlatých guineí v punčoche“. Dom bol dostatočne zaopatrený náradím, ktoré pozostávalo z dvoch dubových truhiel, z dvoch postelí, šiestich stoličiek a stola, ako aj potrebného kuchyňského náčinia. V priečinku bolo niekoľko kníh a v kúte stál kufor, na ktorom nebolo nič zvláštne a ktorý musel byť otvorený pri spisovaní pozostalosti. Tento kufor bol zo žltohnedej kože, zdobenej arabeskami z medených klincov a cínových hviezdičiek a bola v ňom celky nová ženská výbava z pekného dunkerqueského plátna, košele a sukne, ďalej hodvábne šaty a lístok papieru, na ktorom bolo napísané rukou nebohej: „Pre tvoju ženu, keď sa oženíš.“

Matkina smrť syna veľmi skľúčila. Ak bol predtým odľudom, teraz sa stal plachým. Cítil okolo seba úplnú pustotu. Nebola to už samota, bola to prázdnota. Keď žijeme v dvojici, je život možný. Keď osamotnieme, zdá sa nám už nesnesiteľným. Nechce sa nám ho snášať. Je to prvá forma zúfalosti. Neskôr pochopíme, že je našou povinnosťou s hocičím sa smieriť. Uvažujeme o živote, uvažujeme o smrti a pristávame na túto povinnosť. Ale poddávame so s krvácajúcim srdcom.

Gilliatt bol mladý, jeho rana zacelela. V tomto veku sa rana srdca zahojí. Jeho pozvolne miznúci žiaľ splynul s okolitou prírodou, získal tu akýsi pôvab, pripútal ho k veciam a odlúčil ho od ľudí, takže pod jeho vlivom tata duša sa vždy väčšmi a väčšmi slievala so samotou.

IV. Neobľúbenosť

Gilliatt, ako sme už povedali, nebol vo farnosti obľúbený. Táto antipathia bola celky prirodzená. Mala dosť príčin. Jednou z ních bol hlavne dom, v ktorom býval; ďalej, jeho pôvod. Kto bola tá žena? A prečo mala pri sebe to dieťa? Tunajší ľudia nemilujú cudzincov, ktorých halí záhada. Ďalej jeho robotnícky oblek, hoci, keď aj nebol bohatý, mohol žiť bez práce. Potom zahrada, ktorú obrábal so zdarom a v ktorej sberal zemiakovú úrodu, hoci aj zúrily equinoctiálne búrky. Napokon veľké knihy, ktoré mal v priečinku a ktoré čítal.

A aj iné príčiny.

Prečo žije o samote? Bu de la Rue bol akousi nemocnicou; Gilliatta držali v karanténe. Bolo to tedy celky prirodzené, že sa čudovali jeho osamotenosti a že ho robili zodpovedným za samotu, ktorou ho obklopili.

Nechodil nikdy do kostola. Ale často išiel na nočnú vychádzku. Iste len preto, aby sa rozprával s čarodejníkmi. Raz ho vyjaveného videli sedieť v tráve. Chodieval k aucresseskému dolmenu a ku čarovným bralám, ktoré sú po kraji sem a tam roztrúsené. Hovorili, že ho videli úctive klaňať sa Znejúcemu bralu. Zakúpil všetkých vtákov, ktoré mu ponúkli a pustil ich na slobodu. Bol zdvorilý k mešťanom na ulicach saint-simpsonských, ale radšej si zašiel okľukou, aby tadiaľ nemusel isť. Často lapal ryby a vrátil sa vždy s korisťou. V nedeľu robil v zahrádke. Mal gajdy, ktoré si kúpil od škótskych vojakov, ktorí navštívili Guernesey, a hrával na ních v súmraku medzi pobrežnými skalami. Mával rukami ako rozsievač. Čo si mali tedy tunajší ľudia myslieť o takom človeku?

Knihy, ktoré zdelil po nebohej a ktoré čítal, ho znepokojovaly. Keď ctihodný Jacquemin Hérode, kňaz saint-simpsonský, vstúpil pri pohrebe do domu, čítal na chrbte kníh tieto nápisy: „Rossierov Slovník“, „Candide od Voltaira“, „Ľudová zdravoveda od Tirrota“. Istý francúzsky šľachtic, ktorý bol vo vyhnanstve v Saint-Simpsone, riekol: „To bude asi ten Tirrot, ktorý niesol nabodnutú hlavu princezny de Lamballe.“

Ctihodný kňaz zazrel na jednej z týchto kníh tento naozaj čudný a hrozný nápis: „De Rhubarbaro.“

Musíme však poznamenať, že dielo, o čom svedčí nápis, bolo písané latinsky, a že je tedy pochybné, či Gilliatt, ktorý latinsky nevedel, túto knihu čítal.

Ale práve tie knihy, ktoré človek nečíta, bývajú proti nemu najväčšou obžalobou. Španielská inquizícia sa tým riadila a v tej veci odstránila všetku pochybnosť.

Ináč nebolo to nič iné, ako študia dr. Tilingia „o rebarbare“, uverejnená v Nemecku roku 1679.

Nebolo isté, či Gilliatt nepripravuje rozličné čarovné a bájne nápoje, tiež „tinktúry“; mal doma sklenné fľaštičky.

Prečo chodil na večerné prechádzky a ponevieral sa po strmom pobreží niekedy až do polnoci? Iste len preto, aby sa tu stýkal s démonmi, ktorí sa vznášajú nocou na morskom brehu v hmlách.

Raz pomáhal čarodejnici z Tortevalu vytiahnuť káru z hlienu. Starena sa volala Mantonne Gahy.

Keď bolo na ostrove sčítanie ľudu, na otázku, aké má zamestnanie, odpovedal: „Rybár, keď je čo loviť.“ Treba sa len vmyslieť do položenia ľudí: tí nemajú radi takéto odpovede.

Chudoba a bohatstvo sú relatívne veci. Gilliatt mal pole a dom a ak ho porovnáme s tými, ktorí nemajú nič, nebol chudobný. Raz jedna deva, aby ho zkúšala, či snáď, aby si ho zaobchádzala, lebo sú ženy, ktoré by sa vydaly aj za diabla, len aby bol bohatý, opýtala sa Gilliatta: „A kedy sa oženíte?“ Odpovedal: „Ožením sa až vtedy, keď sa vydá Znejúce bralo.“

Týmto „Znejúcim bralom“ je veľký balvan, ktorý vyčnieva v záhrade pána Lamézuriera de Fry. Na tento balvan treba si dávať dobrý pozor. Ľudia nevedia, ako sa sem dostal, ale tuná počujú vraj spievať kohúta, ktorého nevidieť; čo je veľmi nemilá vec. Ďalej je dokázané, že ho do tejto zahrady postavili škriatkovia, sarregouseti, ktorí sú niečo také ako „sini“ (koboldi).

Ak vidíme v noci pri hrmavici v červeno zakalených mrakoch a v trasúcom sa povetrí nejaké postavy, to sú sarregouseti. Jedna v Gran-Mielles bývajúca žena ich pozná. Keď raz večer sarregouseti boli na krížnej ceste, táto žena zavolala na furmana, ktorý nevedel, ktorou cestou má isť: „Opýtajte sa ich na cestu; sú to dobrí duchovia, ktorí sú veľmi zdvorilí a radi si pobesedujú.“ Je temer isté, že je táto ženská bosorka. Múdry a učený kráľ Jakub I. dal takéto ženské za živa variť, potom okusil odvar a dľa jeho chuti hovorieval: „Bola to čarodejnica,“ alebo: „Nebola to čarodejnica.“

Treba len ľutovať, že kráľovia dneška nemajú už také nadanie, ktoré robí srozumiteľným užitočnosť takejto inštitúcie.

Gilliatt nemal bez vážnej príčiny chýr čarodejníka. Keď raz v búrke, práve o polnoci, bol so svojím člnom sám na mori pri Sammeilleuse, počuli ho, ako sa pýtal:

„Dá sa tu niekde preplaviť?“

A zrazu s hora so skál ozval sa hlas:

„Iste, ty smelák!“

Ak s niekým hovoril, či to nebol ten, ktorý mu odpovedal? To sa zdá dostatočným dôkazom.

Druhý raz zasa v búrke večera, keď bola taká tma, že nebolo vidieť ani na krok, tu v bezprostrednej blízkosti Catian-Roque, dvojradia to skál, kde v piatok tancúvajú čarodejníci, kozli a strašidlá, bolo vraj celky jasne počuť Gilliattov hlas, ktorý mal tento hrozný rozhovor:

„Ako sa má Vésin Brovard?“ (To bol murár, ktorý spadol so strechy.)

„Je mu lepšie.“

„Ba, kýho! Veď spadol s väčšej výšky ako je tento kôl. Je to veru čudné, že sa nedolámal!“

„Minulý týždeň mali ľudia na mori pohodu.“

„Krajšiu ako dnes.“

„Veru! Na trhu nebude na čo súcich rýb.“

„Vietor veľmi duje.“

„Nebudú môcť dosť hlboko ponoriť siete.“

„Ako sa má Katerina?“

„Je zdravá ako buk.“

„Katerina“ bola iste sarrageousetta.

Že Gilliatt podľa všetkého mal podiel na „nočnom diele“, o tom nik nepochyboval.

Ktosi videl ho viac ráz liať vodu z krčaha na zem. A, hľa, na zem vyliata voda kreslila podobu diabla.

Naproti veži číslo 1., na ceste do Saint-Simpsonu, na obranu pobrežia, sú tri kamene, ktoré tvoria schody. Na ích, dnes už prázdnom povrchu, stával kríž, lebo snáď vonkoncom šibenica. Tieto tri kamene majú veľmi zlý chýr.

Veľmi rozvažití a spoľahliví ľudia tvrdili, že pri týchto kameňoch videli Gilliatta rozprávať sa s ropuchou. Ale na Guernesey niet ropúch; na Gurnesey sú hadi rozličných druhov, na Jersey zasa sú ropuchy. Táto ropucha musela tedy doplávať z Jersey, aby mohla hovoriť s Gilliattom. Ich rozhovor bol priateľský.

Tieto faktá boly zistené a dôkazom toho sú tie tri, dosiaľ tu stojacé kamene. Kto by o tom pochyboval, môže sa isť na ne podívať. Ba neďaleko odtiaľ je dom, a na jeho rohu možno čítať tento nápis: „Tu sa kupuje živý i mŕtvy dobytok, staré povrazy, železo, kosti a handry; platí sa promptne, jedná sa zdvorile“.

Len krajná nedôvera by mohla popierať jestvovanie týchto kameňov a jestvovanie tohoto domu. To všetko škodilo Gilliattovi.

Len vyložení hlupáci nevedia, že najväčším nebezpečenstvom vôd kanálu la Manche je kráľ auxcrinierský. Niet strašnejšej morskej bytnosti ako je táto. Kto ho videl, ztroskoce sa od jednoho sv. Michala do druhého. Je malý, lebo je trpaslík, a neúprosný lebo je kráľ. Pozná mená všetkých, ktorí zahynuli na mori a miesta, kde odpočívajú. Zná dokonale cintorín mora. Hlavu má dolu mohutnú, hore úzku, zavalité telo, slizké neforemné brucho, pupiaky na lebke, krátke nohy, dlhé ramená, miesto chodidiel plútve, miesto rúk driapy, širokú, zelenú tvár, taký je ten kráľ. Driapy má spojené plaveckou blaňou, a na plútvach má nehty. Predstavte si rybu, ktorá je ako obluda a má ľudskú tvár. Keby sme sa ho chceli zbaviť, museli by sme ho zažehnať, alebo vyloviť. Je úžasný. Niet väčšieho úžasu ako vidieť ho. Nad vlnami a dmejúcim morom možno vidieť v hustej hmle obrysy nejakej živej bytnosti: nízke čelo, tupý nos, stlapačené uši, ohromná bezzubá tlama, zelené pysky, kozie obrvy a veľké, veselé oči. Pri fialovom blesku má červenú tvár a pri purpurovom blesku bledú. Má kostrbatú, štvorhranne pristrihnutú bradu, s ktorej stále steká voda a splýva mu na koži, ktorá je podobná peleríne a zdobená je štrnástimi mušlami, siedmimi na predku a siedmimi na chrbte. Tieto mušle sú zvláštnosťou pre znalcov mušlí. Kráľa auxcrinierského možno vidieť len, keď je more rozbúrené. Je zlovestným šaškom búrky. Možno vidieť ako sa jeho šupinatá postava odráža v hmle, povíchrici a dáždi. Jeho popuk je ošklivý šupinový pancier halí jeho boky ako vesta. Vypína sa nad víriacími vlnami, ktoré tryskajú pod tlakom víchoru a krútia sa ako stružliny, tisnúce sa zo stolárovho hoblíka. Vznáša sa nad penou a ak sú na horizonte lode, ktorým hrozí nebezpečenstvo ztroskotania, tu jeho, vo tme zsinelá tvár, zažiari divým úsmevom a on začne tancovať so šialeným a divokým pohľadom. To je nebezpečné stretnutie. V tom čase, keď Gilliatt zaujímal myseľ obyvateľov saint-simpsonských, tvrdili osoby, ktoré naposledy videli auxcrinierského kráľa, že mal na peleríne už len trinásť mušlí. Tým bol ešte nebezpečnejší. Ale, čo sa stalo so štrnástou? Azda ju dal niekomu? A komu ju dal? To nevedel povedať nik, ľudia sa museli uspokojiť hádaním. Isté je, že pán Lubin-Mabier z obce Godaines, človek nadmieru spoľahlivý, ktorého pozemky boly odhadnuté na osemnásť meríc, bol ochotný odprísahať, že raz videl v Gilliattových rukách veľmi divnú mušlu.

Neraz ste mohli počuť medzi sedliakmi takéto rozhovory:

„Čo poviete, sused, pravda, mám pekného voľa?“

„Je nafúknutý, sused.“

„Hm, máte pravdu.“

„Je na ňom viacej loja, ako masti.“

„Ba, kýho ďasa!“

„Istý ste si, že ho neurieknul Gilliatt?“

Gilliatt sa zavše zastavoval na kraji rôľ pri oráčoch a na kraji zahrád pri zahradníkoch a tu sa stávalo, že povedal tieto tajomné slová:

„Keď kvitne chrastavec, koste oziminy. (Mimochodom rečeno, chrastavec je svrab.)

„Keď pučí jaseň, nebude mrznúť.“

„Pri letnom slnovrate kvitne bodliak.“

„Ak neprší v júli, dostane pšenica raž. Potom sa bojte sneti.“

„Keď zreje vtáčia čerešňa, neverte plnmesiacu.“

„Ak bude počasie šiesty deň po novej štvrti také ako v štvrtý, alebo piaty deň, zostane takým cez celú štvrť deväť ráz z dvanástich v prvom a jedenásť ráz z dvanástich v druhom prípade.“

„Dajte si pozor na susedov, s ktorými sa súdite. Chráňte sa ich zlomyseľnosti. Prasiatko, ktorému sa dáte napiť horúceho mlieka, zahynie. Krava, ktorej natrete zub čiernym bezom, prestane žrať.“

„Spirula chráni pred zimnicou.“

„Ukazujú sa žaby, sejte melóny.“

„Kvitne tolija, sejte jačmeň.“

„Kvitne lipa, koste lúky.“

„Kvitne brím, otvárajte prieduchy skleníkov.“

„Kvitne tabák, zatvárajte skleníky.“

A úžasná vec! Kto počúval na tieto rady, viedlo sa mu dobre.

Keď v jednu júnová noc gajdoval na dune pri Demil de Fontenelle, nevydaril sa lov makriel.

V jeden večer pri odlive, na brehu pred domom Bu de la Rue, prekotila sa kára s morskou trávou. Gilliatt sa iste bál, že ho budú stíhať trestom, lebo sa so všetkých síl namáhal káru zdvihnúť a sám ju zasa naložil.

Keď raz dievčatko susedovo malo vši, odišiel do Saint-Pierre Portu, doniesol ztadiaľ masť a natrel ňou dieťa. Gilliatt mu od vší pomohol, čo je dôkazom, že ich naň poslal.

Predsa vie každý, že vši možno inému načarovať.

O Gilliattovi sa vedelo, že nazerá do studní, čo je raz nebezpečné, ak má niekto uriekavý pohľad. A naozaj raz sa zkazila voda jednej studne v Arculons pri Saint-Pierre-Porte. Dobrá ženská, ktorej patrila studňa, vravela Gilliattovi: „Len si obzrite tú vodu!“ A ukázala mu jej plný pohár. Gilliatt uznal, že je zlá. „Voda je mútna,“ riekol, „máte pravdu.“ Bodrá ženská mu nedôverovala a riekla: „Postarajte sa tedy o to, aby bola zasa pitná.“ Gilliatt sa jej opýtal, či má maštaľ a či táto má odtok, či tento nepreteká niekde v blízkosti studne? — Bodrá ženská súhlasila. Gilliatt vstúpil do maštale, niečo robil na odtoku, dal mu iný smer a studničná voda sa zasa očistila. Domáci ľudia si mysleli svoje. Studňa len tak bez príčiny nemá kalnú a hneď zasa čistú vodu. Zmútenie vody v studni ľudia nepovažovali za niečo prirodzeného a je naozaj ťažko veriť, že Gilliatt túto vodu nezačaroval.

Keď raz prišiel do Jersey, ľudia si všimli, že sa ubytoval v Saint-Clément, v ulici des Alleurs (u škriatkov) a veď škriatkovia sú strašidlá.

Koniec ukážky