Petra Nagyová Džerengová

Nepýtaj sa kde som

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Petra Nagyová-Džerengová, 2007, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2015
Cover photo © Andrea Veselá
Design © Katarína Marenčinová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
458. publikácia, 2. vydanie
ISBN 978-80-8114-457-8 (brož.)
ISBN 978-80-8114-458-5 (ePub)

Venovanie

Venujem Gitke Benedekovej a Slivke Szökeovej,

mojim verným priateľkám vo vzduchu i na zemi 

1.

„Mali sme odbočiť už predtým,“ povedala žena s pohľadom upretým do mapy. „Hovorila som ti to predsa!“

„Po bitke je každý generál. Keď si taká múdra, mala si mi to povedať skôr a nie, keď som odbočku minul,“ zašomral muž, ktorý riadil auto.

Žena vedľa neho si zahryzla do pery. Nechcela sa znovu hádať. Mali za sebou ťažkú noc a morila ich horúčava, ktorá vládla v aute.

„Kedy bude ďalší výjazd?“ opýtal sa.

Žena sklonila hlavu a tvárila sa, že študuje mapu, aj keď dobre vedela, že potrvá ešte dobrú chvíľu, kým sa k nemu dostanú. Sú predsa na diaľnici! Z tej sa nedá zísť, keď sa človeku zachce!

Muž si jej mlčanie vysvetlil správne. Rozzúrene buchol po volante. „Nemôžeš dávať väčší pozor? Ja sa musím sústrediť na šoférovanie!“

Žena stlačila opierku, až jej zbeleli hánky. Jasné, za všetko môže ona! Ako vždy! Okolo nich prefrčal kamión. Auto sa rozkývalo. Zlostne pozrela na manžela.

„Vravela som ti to dosť zavčasu. Problém je v tom, že ma vôbec nepočúvaš.“ Zmĺkla, no nakoniec sa neovládla a dodala: „Nikdy ma nepočúvaš. Vyhli by sme sa mnohým problémom, keby si vnímal, čo ti hovorím!“

„Len tu teraz nezačínaj s tými starými pesničkami!“

Žena zabuchla mapu. Už má toho po krk! Prečo sa musí stále ovládať len ona?!

„A prečo nie teraz? Teraz nie, teraz nie!“ napodobnila ho hrubým hlasom. „Ty sa nikdy nechceš rozprávať o našom vzťahu, to je problém číslo jeden!“

„Že nie? A prečo som ťa zobral na túto dovolenku? Aby sme boli spolu!“

„Spolu?!“ zvolala žena. „Som síce vedľa teba, ale aj tak som sama!“

„Panebože, ja ti vážne nerozumiem! Po rokoch sme konečne na dovolenke bez detí a ty mi tu budeš fňukať, že si sama!“ Utrel si pot z tváre. Tá hlúpa klimatizácia sa im musela pokaziť práve teraz!

„Lebo som sama! Nikdy mi nechceš povedať, na čo myslíš!“ žena rozhodila rukami. „Na nič, len tak čumím do blba!“ napodobnila ho. „To je tvoja jediná odpoveď! Stále rozmýšľaš len o práci a so mnou sa vôbec nechceš zhovárať!“

„Stačí, dobre? Už ma unavuješ!“

Žena sa však ešte len rozbehla. „Viem, viem... Si zo mňa taký unavený, že sa nevládzeš ani milovať!“

„Veď sme sa milovali!“

„Raz!“

„Dva!“

„Jeden a pol!“

„Ježiši, si hrozná detailistka!“

„Aj to si si musel dať viagru!“ vyprskla žena, no oľutovala to už vo chvíli, keď vetu dokončila. Keď pred rokom náhodou objavila v jeho náprsnej taške malé modré pilulky, obvinila ho, že má milenku. No on tvrdil, že to berie len pre ňu a hanbil sa s tým priznať.

„Ty sa mi štúraš vo veciach!“

„Nie! Len som videla obal v smetnom koši. Nechcem, aby si žral to svinstvo. Dostaneš infarkt.“

„Infarkt dostanem z teba, ak neprestaneš!“ Muž si znovu utrel spotené čelo. „Daj mi radšej piť, lebo sa roztopím od tej horúčavy.“

Žena zatriasla fľašou. Bola prázdna. „Už sa minula všetka voda.“

„Ty si zobrala len jednu minerálku?!“ rozhorčil sa muž. „To fakt nie si schopná o nič sa postarať?!“

„Mohol si na to myslieť aj ty! Všetko je na mne! Už som z toho unavená!“

„Aj ja som unavený z teba!“

„Všimla som si, Emil. Prespal si takmer celý týždeň. To si fakt mohol radšej ostať doma. Alebo si ma nemal brať so sebou.“

„Pochop, som unavený, konečne mám voľno, tak...“

„Zase každý očakával niečo iné. Ty si sa chcel vyspať a ja som chcela oživiť náš umierajúci vzťah.“

„Daniela, prosím ťa, už stíchni!“ buchol muž po volante. „Sľúbila si, že nebudeš do mňa rýpať!“

„A ty si sľúbil, že ma budeš počúvať, že mi vynahradíš celý ten čas, čo si v práci!“ Žena prehltla slzy. Kam sa to dostali? A pritom sa na dovolenku vo dvojici tešila ako malé decko!

V aute nastalo ticho. Žena sa vyklonila z okna a zavrela oči. Prúdiaci vzduch ju aspoň trochu ovlažil. Nemala s tým začínať, priznala si. Ale keď dovolenka bola pre ňu takým sklamaním! Čo si čakala, hlupaňa? nadávala si v duchu. Že ťa zoberie na večernú romantickú prechádzku po pláži, kde budeš uskakovať pred dobiedzajúcimi morskými vlnami a keď padne súmrak, tvoj manžel z teba nedočkavo strhne mokrú sukňu, stiahne ťa do piesku a vášnivo pomiluje? Žena sa nahlas zasmiala.

„Neviem, čo ti je také smiešne,“ zagánil na ňu muž.

„Spomenula som si, ako sme sa milovali na svadobnej ceste. V piesku, na brehu jazera.“

„To ti je na smiech?“

„Nie,“ odvetila. „Ale prečo sme sa nemohli...“

„To bolo takmer pred dvadsiatimi rokmi,“ prerušil ju.

„No a?“

„No bé.“

Náhle sa obaja zasmiali. Napätie trochu povolilo.

„Musíš sa stále hádať?“ povedal on.

„Musíš sa stále hádať?“ povedala ona.

„Už sa nehádajme,“ prosebne na ňu pozrel.

Žena sa nadýchla, chcela povedať, že to nie ona začína hádky, ale potom preglgla a položila dlaň na jeho ruku na riadiacej páke.

„Dobre.“

A v tom motor zakašľal, stíchol, znovu naskočil a skapal. Obaja na seba pozreli. Muž zarazene skrútil kľúčikom v zapaľovaní. A potom znovu. A ešte raz. No zbytočne. Žena otočila tvár k mužovi.

„Zase si zabudol natankovať.“

„Nezabudol! Veď sme boli na benzínke včera večer. Spolu!“ zdôraznil.

Žena si spomenula a nervózne sa zavrtela.

„Koľko si natankoval?“

„Čo je to za sprostú otázku? Predsa doplna!“

„To asi ťažko. Iba ak by sme mali deravú nádrž.“

Muž pozrel na palubnú dosku. Aj napriek oslepujúcej slnečnej žiare videl, že indikátor paliva svieti. Mal pocit, že sa mu vysmieva.

„Asi aj máme. Včera som určite natankoval doplna.“ Začal sa hrabať vo vreckách. „Kam som dal tú blbú účtenku!“

„Prestaň,“ povedala žena. „Nemusíš mi to dokazovať. Radšej niečo urob.“

V spätnom zrkadle zbadala auto, ktoré vyhodilo smerovku a pomaly ich obiehalo. Vnútri sedeli dvaja muži. Zdalo sa jej, že jeden z nich sa spýtavo zahľadel ich smerom.

„Nemôžeme stáť na diaľnici!“

„To viem aj ja,“ odsekol muž. Auto ich predbehlo a zabočilo na odpočívadlo asi sto metrov pred nimi. Muž otvoril dvere.

„Počkaj, hádam ma tu nenecháš!“ zvolala žena.

Muž sa zvrtol a strčil hlavu dnu.

„Nevidela si to auto? Teraz máme fantastickú príležitosť, dúfam, že ma zoberú na pumpu. Neboj sa, o chvíľu som späť.“

„Len aby,“ zapochybovala žena. Dvere sa zabuchli. Pozorovala vzďaľujúci sa chrbát svojho manžela. Možno sa už nikdy nevráti, preletelo jej náhle mysľou. A bude po problémoch. Nezmysel, do hodiny je späť, pretrela si vreckovkou spotené čelo. Muž bežal, čo mu sily stačili. Keď zabočil, na chvíľu jej zmizol zo zorného uhla, no už o pár minút z odpočívadla prudko vyštartovalo auto. Hádam tu bude niekde nablízku pumpa, pomyslela si. Zaborila sa do sedadla a premietla si posledné udalosti. Ešte ani na dovolenke si nedal pokoj od práce! Včera večer za ním prišli nejakí chlapíci. Súrna obchodná záležitosť, tvrdil, keď sa po hodine vrátil do apartmánu. Pohádali sa a nakoniec sa rozhodli vrátiť domov skôr. Nešlo to. Ich vzťah nefungoval, darmo sa snažili. Asi by bolo najlepšie začať odznova. S niekým novým, uvažovala žena. To však nebolo také jednoduché. Mali spolu tri deti, dve autá a jeden byt. Všetko mali, okrem seba. Frustrovalo ju, že sa pri debatách nevedeli pohnúť z miesta. Každý omieľal len to svoje.

Ale čo ďalej? Ako budú žiť? Ona takto fungovať nechcela, no nechcela sa ani rozviesť. Nešlo to ani s ním, ani bez neho. Svoj život si veru takto nepredstavovala. Chytila ju depresia z tých ktovie koľkých rokov jednotvárneho života pred ňou. Deti odrastali, potrebovali ju čoraz menej. Manžel mal svoju prácu a tá ho dostatočne napĺňala. Si šťastný? naliehala naňho občas. Spokojný, to bol jeho obľúbený výraz. Stačí ti to? nástojčivo sa dožadovala odpovede. Daj mi pokoj! odbil ju väčšinou.

V tú poslednú noc po hádke nemohla zaspať. Vyšla na balkón a premýšľala ako ďalej. Vytrvalý cvrkot cikád sa hlasno ozýval pod hviezdnatým nebom, ktoré sa odrážalo na hladkej vodnej hladine tak, že sa nedalo rozoznať, kde sa končí more a začína obloha. Obzrela sa. Cez záclonu presvitala silueta jej manžela, ktorý nahlas chrápal. Ako môže len tak zaspať po takej hádke?! Striaslo ju od chladu. Na sebe mala iba priesvitnú nočnú košieľku. No na jej manžela nezabrala. Bol august a veľký mesiac obkolesovala oranžová žiara. Usilovala sa spomenúť si, aké počasie to predpovedá. Márne. Nadránom vkĺzla celá premrznutá do postele. Podoprela si rukou bradu a zahľadela sa na manžela. V spánku vyzeral tak bezmocne. Zatúžila objať ho a pošepnúť mu do ucha, nech predsa len neodchádzajú a zostanú ešte jeden deň. Natiahla k nemu ruku, no potom si to rozmyslela. On by mal urobiť prvý krok! Ruka sa jej zvrtla k nočnému stolíku. Zobrala štoplíky, strčila si ich do uší – bez nich by nezaspala – a obrátila sa mu chrbtom.

Ako tak bez pohybu sedela v aute, premýšľajúc o včerajšku, začala na ňu doliehať únava z prebdenej noci. A horúčava. Odporná horúčava. Počas jazdy sa vzduch aspoň hýbal, no teraz sa to nedalo vydržať. Telo jej začal pokrývať lepkavý pot. Viečka jej klipkali. Strhla sa, keď jej hlava padla na hrudník. Dočerta! Kde ten Emil toľko väzí?! Bolo jej tak teplo, že by sa najradšej vyzliekla donaha. Vystúpila z auta a pritisla sa k zábradliu, ktoré lemovalo cestu. Pod ňou sa rozprestierala hlboká dolina a okolo zaprášené vrchy. Neverila Emilovi, že natankoval doplna. Spomenula si, že keď strčil hadicu do nádrže, odbehol čosi kúpiť. Asi sa dávkovanie vyplo skôr a on si to nevšimol. Nechápala, ako sa mu to môže stávať tak často! Ona si zakaždým, keď nastúpila do auta, skontrolovala stav nádrže. Pozrela na slnko a napriek tmavým okuliarom ju zaboleli oči. Zaliezla späť do auta, no nepocítila žiadnu úľavu. Vzduch v rozpálenej plechovej karosérii bol horúci ako v kováčskej vyhni. Rozhodným pohybom si stiahla tričko. Prestrela ho na sedadlo, ktoré spustila nižšie. Dlhé nohy v šortkách si vyložila na palubnú dosku a začala sa ovievať časopisom. Toto mu teda nedaruje! Privrela oči. V duchu videla manžela, ako kupuje plastovú nádobu, tankuje do nej benzín a snaží sa stopnúť auto späť. Znovu sa jej zmocňovala ospalosť, a tak pre istotu privrela okno. Iba celkom hore nechala malú medzeru, aby cez ňu nik nemohol prepchať ruku, a zamkla sa. Chvíľu ešte bojovala, no potom definitívne zavrela oči, časopis spadol na zem, ruka klesla pozdĺž tela. Premohol ju nepokojný spánok.

V sne sa zúfalo usilovala naštartovať auto, lebo zozadu sa približoval obrovský kamión. Nebrzdil, naopak, pridával, akoby ho blikajúce zadné svetlá ich auta rozzúrili ako červené súkno býka. Približoval sa závratnou rýchlosťou, vzdialenosť medzi nimi sa skracovala, už len zopár desiatok metrov, už len...

A vtedy sa prebrala na nejaký hluk. Otvorila oči. Srdce jej splašene tĺklo. V ústach mala sucho. Pokúsila sa preglgnúť, no jazyk sa jej prilepil na podnebie. Čo to bol vlastne za zvuk? Vtom ktosi netrpezlivo zabúchal na okno. Uvedomila si, že z pravej strany na ňu dopadá tieň. Obrátila hlavu. Civela na ňu mužská tvár nalepená na okne. Chcela zvriesknuť, no z vyprahnutých úst jej vyšiel len akýsi škrekot. Tvár bola tak blízko, až sa jej zdalo, že cíti chlapov dych. Odtiahla sa. Odkedy ju pozoruje? Vtom si uvedomila, že je iba v podprsenke. Jednou rukou si rýchlo prikryla prsia a druhou šmátrala za sebou. Mokré tričko sa jej lepilo na spotené telo a chvíľu trvalo, kým ho na seba natiahla. Pod ramienkom podprsenky si všimla biely pásik kože. Musela spať dobre dlho, keď ju tak opálilo! Čo ak chytila úpal a všetko sa jej iba zdá? Úkosom pozrela na okno. Nie, chlapík tam stále bol a vyzeral poriadne nahnevane. Má mu otvoriť? Čo ak je to nejaký vrah? Muž za oknom sa odrazu vystrel a vtedy zbadala uniformu. Polícia! Tlak jej stúpol. Stalo sa niečo jej mužovi? Chlap začal čosi rozčúlene mlieť. Opatrne spustila okno nižšie a spýtavo sa naňho zahľadela.

„Dobar dan. Polícia. Vaše doklady,“ zavelil.

Daniela naznačila, že chce otvoriť. Ustúpil nabok. Keď bola vonku, zakrútila sa jej hlava. Zabuchla dvere a oprela sa o ne.

„Čo sa stalo?“ položila mu otázku. Hlas sa jej pritom zachvel.

„Zatiaľ nič! No máte veľké šťastie! Na diaľnici predsa nesmiete stáť! Mohli ste spôsobiť haváriu!“

„Kde je môj muž?“ vykročila k policajtovi, no náhle sa jej zatmelo pred očami a takmer sa sklátila na horúci betón.

Ohromený policajt ju zachytil a priložil jej ruku na čelo.

„Máte úpal.“

Viedol ju k svojmu autu, pričom ju stále podopieral. Chladný vzduch jej spravil dobre. Policajtovi klimatizácia zjavne fungovala.

„Piť, máte vodu?“ zachripela.

Policajt odkiaľsi vytiahol fľašu. Daniela sa po nej dychtivo natiahla.

„Hvala,“ oprela sa o sedadlo, keď vycedila poslednú kvapku. Už sa cítila lepšie. Vtom jej zrak padol na palubnú dosku. Prepánajána! Zhrozila sa. Už je tak neskoro? To znamená, že Emil je preč viac ako tri hodiny! Obrátila sa k policajtovi.

„Prosím vás!“ úpenlivo zopäla ruky. „Povedzte mi, čo sa stalo môjmu mužovi!“

Policajt pokrútil hlavou.

„Neviem, o čom hovoríte. Radšej mi už konečne vysvetlite, prečo stojíte na diaľnici!“

Rozrušená Daniela si nebola istá, či ho správne pochopila. Kto povedal, že slovanské národy sa dorozumejú bez problémov? A to sa už chorvátčinu za tie roky chodenia k moru naučila celkom obstojne. Nakoniec sa jej podarilo vysvetliť, že sa im minul benzín a manžel odišiel nejakým autom zohnať ho.

„Akým autom?“ opýtal sa policajt a vytiahol zápisník.

„Akým?“ prekvapene nadvihla obočie. „Čo ja viem, akým?“ rozhodila rukami. „Zbehlo sa to tak rýchlo. A do očí mi svietilo slnko.“

„To ste si nevšimli ani typ auta?“

Zamyslela sa. „Možno Renault, alebo Peugeot. Či Citroën?“

Muž v uniforme pokrútil hlavou.

No čo? bránila sa v duchu Daniela. Aspoň niečo majú tie typy spoločné – francúzskeho výrobcu.

„A farba?“

„Biela? Alebo smotanová?“ prehltla slzy. „V každom prípade to bolo niečo svetlé.“

Policajt zobral vysielačku a niečo do nej rýchlo mlel. Teraz mu naozaj nerozumela skoro nič. Potom zmĺkol. Čakanie na odpoveď si krátil bubnovaním po palubnej doske. Po chvíli vo vysielačke zapraskalo a ozval sa nejaký hlas. Policajt si s ním vymenil niekoľko slov a obrátil sa k nej: „O chvíľu príde odťahová služba.“

„Čo?“ Daniela naňho prekvapene pozrela.

„Auto odtiahneme.“ Rukami jej názorne predvádzal, čo to znamená.

„Ale to nemôžete! Ako ma nájde môj manžel?!“

„Určite zamieri na najbližšiu policajnú stanicu, to vám garantujem.“

Daniela odovzdane privrela oči. V duchu sa modlila, nech Emil príde skôr, ako ich odtiahnu. V Bratislave si odťahová služba nechávala dobre zaplatiť, tu to bude určite ešte drahšie! Potláčala strach, ktorý sa v nej zmáhal. Existoval kopec dôvodov, ktoré ho mohli zdržať: dostali defekt, vyhladol, či nepodarilo sa mu nikoho stopnúť po ceste späť. Alebo najbližšiu pumpu zavreli, lebo práve dorazila cisterna s benzínom a on musel hľadať druhú.

No jej manžel sa nevrátil ani dovtedy, kým prišla odťahová služba. Daniela sa oprela o zábradlie a pozorovala, ako upevňujú auto do reťazí a nakladajú ho na plošinu. Spotení muži v pracovnej kombinéze si ju neskrývane obzerali. Potiahla si príliš krátke nohavice, ktoré si obliekla len kvôli pokazenej klimatizácii. Neznášala, keď ju obkukovali chlapi! V duchu pripísala Emilovi ďalší čierny bod.

Chlapi skončili raz-dva a potom naskákali do auta. Hľadela za nimi, až kým sa z auta nestala bodka, ktorá o chvíľu splynula s obzorom. Ich auto bolo fuč. Tak ako aj jej manžel. Zložila si slnečné okuliare a nerozhodne pozrela na policajné auto. Chlap vnútri sa natiahol a otvoril dvere na strane spolujazdca.

„Nastúpte si!“

Daniela váhala. Jej manžel tu predsa musí byť už každú chvíľu! Naklonila sa cez zábradlie. Strmé bočné steny viedli takmer kolmo do hlbokej rokliny pod ňou. Chytal ju závrat. Dvihla hlavu a pátravým pohľadom prešla po zaprášených kopcoch, no jej strateného manžela nebolo. Vzduch sa chvel horúčavou. Aj ona. Radšej pôjde na políciu, lebo tu sa upraží. Nech sa o ňu Emil strachuje! Pobrala sa k autu. Odkiaľsi z jej vnútra však presakoval strach, ktorý sa miešal s hnevom a ona ho darmo potláčala.

2.

„Naozaj neviem, prebohaživého! Už to pochopte!“ zvrieskla Daniela na staršieho policajta, ktorý sedel oproti nej za nízkym stolíkom. Prešedivený chlapík s veľkým bruchom zdvihol pohľad od klávesnice, do ktorej uveličene ťukal dvoma prstami. „Nedávno nám zaviedli počítače,“ vysvetlil jej pyšne, keď ju pred hodinou usadil do kancelárie. Škoda len, že im k tým počítačom nespravili aj školenie, pomyslela si Daniela, ktorá začínala strácať trpezlivosť s policajtovou nešikovnosťou. Alebo to bude jeho veľkým bruchom, pre ktoré poriadne nedotiahne na klávesnicu, jedovala sa v duchu.

„Pochopte to už konečne! V tej chvíli mi ani nenapadlo, aby som si všimla značku auta! Už ma prestaňte buzerovať a radšej choďte prehľadať obe strany diaľnice! Možno ho zrazilo auto a leží tam niekde zranený!“

„Pani, nemali sme hlásené žiadne nehody, už som to preveril, opakujem. Ani v žiadnej nemocnici naokolo neprijali nijakého zraneného.“

„Čo ak ten vodič ušiel a nechal ho tam? Možno v tejto chvíli umiera! Chcete ho mať na svedomí?“ rozplakala sa Daniela.

Policajt pozrel spýtavo na ženu, ktorá sedela pri stole a tlmočila. Bola to Slovenka, ktorá sa do Chorvátska vydala pred vyše tridsiatimi rokmi a veľmi sa potešila, že si môže „podiškurovať“ v rodnom jazyku, ako oznámila Daniele, ktorú to poriadne rozhorčilo. Preboha, veď jej zmizol manžel!

Pani jej matersky položila ruku na plece: „Len pokojne! Všetko sa vyrieši. Možno stretol kamaráta a zapadli do nejakej krčmy.“

Daniela to už nemohla počúvať. Striasla zo seba tlmočníčkinu dlaň. „Dajte mi už konečne pokoj! Povedala som vám už všetko! Pochopte! Alebo si nebodaj myslíte, že v jeho zmiznutí mám prsty ja?“ zazrela na policajta a vyskočila. „Potrebujem si zatelefonovať!“

Keď s ňou diaľničná polícia spísala správu a vystavila jej šek na pokutu (riadne mastnú, presne ako očakávala, aj to najprv vyvrátila celú kabelku, aby jej uverili, že nemá ani jednu kunu, ani jedno euro), vysadila ju v najbližšom mestečku. Bola to dobrá diera. Darmo protestovala, zjavne sa jej chceli čo najskôr zbaviť. „Tu sa to stalo, tu to musíte nahlásiť. Patrí to do tohto obvodu,“ tvrdili rozhodne, keď ju vyložili pred malou policajnou stanicou.

No tu ju nik nebral vážne. Všetci si asi mysleli, že jej muž utrpel stratu pamäti a zabudol na zaparkované auto s manželkou a deravou nádržou.

Komu má zavolať? Keď sa ocitla v problémoch, zvyčajne volávala manželovi. Ale teraz jej problém vyrobil vlastný manžel, a to pekne veľký! Preletela kontakty v mobile. Jednoznačne jej z nich vychádzal Oto, manželov partner vo firme a rodinný priateľ. Len aby to dvihol! strachovala sa. No Oto sa ozval hneď, akoby sa dohodli a on čakal len na zazvonenie.

„Ahoj, Daniela,“ ohlásil sa hlbokým hlasom, „dúfam, že si dobre užívate!“

Doteraz sa celkom držala, no keď začula blízky hlas, zosypala sa. Klesla na stoličku a rozplakala sa.

„Čo je? Čo sa deje?!“

„Oto,“ vzlykla. „Čosi strašné. Emil zmizol.“

Na druhej strane nastalo hlboké ticho.

„Nerozumiem. Čo to znamená – zmizol?“ ozval sa Oto po chvíli zarazene.

„Jednoducho zmizol! Vyparil sa, niet ho, je fuč!“ koniec vety sa stratil v hysterickom plači.

„To nie je možné! Jeden dospelý človek predsa nemôže zmiznúť bez stopy!“

„Ale môže,“ Daniela si vyfúkala nos a porozprávala mu, čo sa stalo.

„Volala si mu?“

„Jasné. Má vypnutý mobil.“

Oto prehltol a po krátkom váhaní povedal: „Prídem po teba. O chvíľu som tam.“

Daniela uľahčene prikývla. Zlatý Oto! Pozrela na veľké okrúhle hodiny nad dverami. O chvíľu? Uvidíme. Jeho ponuku sa nepokúsila odmietnuť ani zo slušnosti. Niekto po ňu predsa musí prísť! Veď nemá ani kunu, aby si kúpila nejaké jedlo, nieto ešte lístok na cestu!

Neskôr už celkom pokojne dokončila výsluch a podpísala zápisnicu. Dokonca si „podiškurovala“ s paňou, ktorej chýbal kontakt s domovinou. Keď ju však pozvala k sebe, Daniela odmietla. Nechcela odísť. Čo keby sa zrazu objavil Emil? Keď skončili, vyšla pred budovu a bezradne sa poobzerala. Tlmočníčke bolo Daniely ľúto a doniesla jej fľašu vody a koláč. No Daniela sa ho ledva dotkla, len trpezlivo hľadela do diaľky ako Penelopa, keď čakala na návrat Odysea z Tróje. Ktovie, pomyslela si, či aj Emila nezviedli nejaké sirény a nebude musieť čakať na jeho návrat roky, tak ako Odyseova manželka...

3.

Keď sa prach na ceste znovu zvíril, Daniela už len apaticky dvihla hlavu. Deň sa prehupol do druhej polovice a slnko pražilo ešte prudšie. Ani tieň policajnej budovy ju nedokázal úplne ochrániť. Vodu z fľaše už dávno vypila. Poobede sa pred stanicou začalo trúsiť podozrivo viac ľudí. Tuším som sa stala miestnou atrakciou. Keby som vyberala drobné do čiapky, mám už aj na spiatočný lístok, preletelo jej mysľou. Teraz zbystrila pozornosť – prichádzajúce auto spomalilo a vodič stiahol okienko. Okoloidúci chodec mu začal niečo vysvetľovať a potom ukázal rukou smerom k policajnej stanici. Daniele sa rozbúchalo srdce a spravila zopár neistých krokov. Šiestym zmyslom vycítila, že to auto prišlo do mestečka kvôli nej. Kto v ňom sedí? Oto alebo jej manžel?

O chvíľu už rozoznala značku. Bola slovenská. Nechcelo sa jej veriť, že by tu Oto mohol byť tak skoro, no aj tak sa k autu rozbehla. Nakoniec z neho predsa len vystúpil on. Nižší zavalitý muž ju pevne objal.

„Odvahu, len odvahu. Určite sa všetko vysvetlí.“

„Neozval sa ti?“ s nádejou k nemu dvihla zrak.

„Zatiaľ nie, ale určite sa ozve,“ utešoval ju.

Až v jeho náručí si dovolila nahlas pripustiť zlé myšlienky.

„Čo keď v tom aute sedeli nejakí grázli a okradli ho? A potom ho...“ nedokázala myšlienku dokončiť.

„To určite nie!“ Oto ju odviedol na druhú stranu a jemne vtlačil do vozidla. Vyrazili tak rýchlo, že Daniela ledva stihla zakývať pani tlmočníčke. Mestečko o chvíľu zmizlo z dohľadu.

„Veď nemal pri sebe veľa peňazí, alebo áno?“ vyzvedal Oto.

„Nie, ale mal kreditné karty.“

„To je dobre, banka vie podľa miesta ich použitia zistiť, že...“

Ohromená Daniela ho prerušila. „To ako myslíš, že Emila...“

„Alebo toho, kto ich bude používať.“

Do cesty im vbehol zajac. Oto prudko skrútil volant a pneumatiky na rozpálenom betóne hlasno zapískali.

„Do riti,“ zahrešil a vyrovnal volant. „Dobrá diera. Ktovie, či tu vôbec majú bankomaty.“

Daniela sa obzrela po okolitých pustých vrchoch. Ani stopa po živote, ak neráta toho zajaca. Tu nepotrebujú ani banku, nieto ešte bankomaty. Striaslo ju. Dojem z pochmúrneho miesta, ktoré pripomínalo koniec sveta, nezahnalo ani svetlo a teplo. Čo by tu tak Emil robil? Čakal na koniec sveta! pomyslela si. A hoci ešte v noci uvažovala o novom začiatku po boku nového muža, teraz ňou prebehli zimomriavky. Vráť sa, vyslala k manželovi nemú prosbu a ticho sa rozplakala.

4.

Daniele klesla sánka. S otvorenými ústami hľadela na počerného muža, ktorý otvoril dvere na byte jej rodičov.

„Dobrý večer,“ vykoktala zo seba po chvíli rozpačitého ticha.

„Dobrý,“ odzdravil chlap a neisto sa usmial.

Daniela sa nevedela spamätať. Nepridávalo jej k tomu ani chlapovo oblečenie. Okrem krátkych trenírok nemal na sebe nič. Pohľadom skĺzla po jeho chlpatej hrudi. Vyzerá ako Tarzan. Pomyslela si, že aspoň dĺžkou nohavíc sa k sebe hodia. On v trenírkach, ona v šortkách. Oto ju vyhodil rovno pred bytom rodičov a ešte sa nestihla prezliecť.

„Čo tam toľko robíš?“ prerušil ich súboj v mlčaní ženský hlas z útrob bytu.

Chlap sa spamätal ako prvý. Odstúpil odo dverí a gestom ju pozval dnu. Daniela prehltla. To hádam nie, cudzí chlap ju bude pozývať do bytu jej vlastných rodičov!

„Prišla som za mamou!“

„Poď sem!“ zakričal neznámy muž do bytu. Vysvetľujúco pokrčil plecami: „Objednali sme si pizzu a myslel som...“

„Potrebuješ drobné?“ začula mamu. „Ale ja mám iba tisícku a...“ zasekla sa. Podišla k nim s peňaženkou v ruke, a keď zazrela Danielu, stratila reč. Cípy županu si rýchlo pritiahla k sebe. No Daniela aj tak zbadala, že je iba v spodnej bielizni.

„Čo tu robíš? Mali ste sa vrátiť až zajtra!“ vyhŕkla mama.

„Škoda, že sa tak nestalo,“ Daniela si premerala muža, ktorý sa tváril, akoby sa ho to netýkalo. „Mohla si nás ušetriť od tejto trápnej situácie!“

Koniec ukážky