Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Maroško

Martin Rázus

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Tomáš Sysel, Michal Garaj, Jozef Ozimy, Katarína Kolenčiak, Monika Morochovičová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0136-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Martin Rázus. Maroško. Ikar. Bratislava 1999. 216 s.

1

Drevenica z okresaných brvien, okovaná, vyhnatá z ulice medzi drevárne a hnojiská podobných chalúp. Dve okná s červenými futrami úzko vedľa seba. Pod odkvapom žrď na šaty. Pri zemi múrik, kde sa deťom i starým dobre sedí a rozpráva, keď je čas. V pitvore veľké ohnisko, na ohnisku pahreba, na pahrebe, olizovaný červeným plameňom, hrnček, jedináčik s vodou na múku — hartuvanicu.

To je domček starej matere Kramlíkovie.

Starenka vráskavá, trochu vpadnutá do seba, ale so smevavou nevädzou v očiach dávno je už hore. Vstala ešte ani na kravy netrúbili, hoci nemá čo vyháňať. Kedysi z Kramlíkovie uličky pochádzali pastieri. I teraz tu vedľa bývajú — Stano i Kušiak — čo sú s jalovinou kdesi na Zadných alebo na Machnatom. Jej nebohý muž — Boh ho osláv — bačoval. Ale bol kalika. Keď zišiel v jeseň z hole, hneď bol v meste u Weissov na Rohu. A keď prišiel domov, tu do nej: moja žena nakrivo čepiec nosí! Potrhal ju za zubaté čipky, a ju dulo — zlostila sa! Tu on vezme z postele hlavnicu a pod pazuchu gajdy. Vyjde na záhumnie, rozškrkne sovok a púšťa perie do vzduchu. — Bieda moja, bieda! — zalamuje žena rukami a on za ňou hučí na gajdách: Bieda moja, bieda—á—á! Také to boli časy.

Teraz je už po všetkom. Jediná dcéra, Mariena, vydala sa za Plajbása Kozovie na Vyšný koniec. Dostala dobráka chlapa, ale chudáka ako i ona, hoc bola dievkou, že jej páru hľadať. I pltníčil za mládenca a prišiel z Pešti pešky za tri dni. Teraz roľníči na strapcoch po otcovi a chodí na šichtu do garbiarne. Ale majú chlapca ako hrudu syra, Maroška. A Maroško si ešte spí tam v izbe, pod oknami na kanape v perinách. Ešte nosilo, prôšťa, sukničku, takú popolavú s červenými a bielymi hráškami — a ono už len k starej materi na Nižný koniec. I teraz je tu, keď hore u Plajbásov je viac roboty. Majú i kravičku, i teliatko. A ona si Maroška opatrí, veď je jej…

Po kravách trúbia na svine. Z veľkého volského rohu hučí i do uličky. — Hu—ú… hu—ú! Stará mať sa hnevá. Odchýli dvere na izbe, či ho tým húkaním nezobudia. Ale nie! V perinách bucľatá, strapatá hlava, neobyčajne červených líc. Ostré ranné slnko hodí svetla na spokojnú tvár, i na dotieravé muchy, čo letia rovno na noštek, sadajú na trochu vypretý žliabok pod nosom a nedbali by i do pootvorených gambatých úst.

— Jáj, idete ho! — zaženie sa starenka kostnatou, zoschlou rukou. —Ešte mi ho zjedia!— a na prstoch tichučko vyjde do pitvora. Popraví si ohník. Priloží dve—tri triesky a vojde do tmavej komory. Okienkom ako dlaň len čo sa precedí niečo svetla. Ona však vidí. Zastane pod štôčikom, kde je čosi veľmi podivné. Poriadna doska, vypílená na basu. Miesto strún však drôty, zapäté do krku, zdvihnuté na kobylku. A do sláka tiež drôt vtiahnutý. Siahne po nástroji, ten jej však vypadne z trasľavých rúk a zabrnčí.— Jaj, jaj,— zoberie ho znova a odloží na kapustný sud, teraz práve prázdny. — Bude mať Maroško radosť. To mu vyrezali mládenci na píle, čo sa tu schodia cez zimu s dievkami na priadky! Bude to radosti, keď vstane!

Otvorí si štôčik a načrie mierkou do jačmennej múky. Potom vyjde žebože zatrepať. Mliečka nemá, ale má dobrej bryndze, namrví mu do hartuvanice. To má rád. Už sa chytá habarky. Tu jej však príde na um, ani sliepky ešte nevypustila. A má pekné jariabky v kurníku. Ani prasiatku ešte nedala žrať. Ona nevyháňa — bojí sa choroby. Pobehá ciepkavým krokom — poponáhľa. Vyčistí bravkovi válovček, i naleje. Poopátra sliepky, ktorá má vajíčko, a pohodí im mrvenice.— Cip, cip… nate, nate!

Na priedomí zatiaľ preženú teľce. I ten bláznivý husiaň rozháňa sa už deravou zásterou na dlhočiznej lieske na kŕdeľ bielych a strakatých husičiek: hú—ja—ja—ja! hu—ja—hú—ja—ja! Husičky gagocú, ženu sa kamsi k Váhu, kde majú svoje pastvisko. Veselo sa rozprávajú, skoro ako ľudia, keď idú na jarmok. Až sem ich počuť…

— Hú—ja—ja! Hú—ja—hú—ja—ja! — vrútil sa vtom hlas ako hrom do uličky. Kury sa rozplašia, stará mať sa strhne a vybehne z pitvorca, zahrozí sa Janovi, husiaňovi, dlhému ani tieň topoľa na močidle…

— A či tu máš husi, ty starý blázon? Čo vykrikuješ?

— A je Maroš hore? — zamáva poctivý obecný služobník lieskovicou.

— Hore — nehore! Čo chceš s ním? — podíde starenka, aby ho krik nezobudil.

— Kázal sa mi ohlásiť. Pôjde vraj so mnou.

— Azda husi pásť?

— No, na to je ešte malý! Ale piecky stavať k Váhu.

— Iď mi ho, Jano, iď, — zastane mu cestu už pred druhým domcom, múranicou. — Že ho nezobudíš! Radšej ti dám kúsok slaniny, keď budem mať…

— No dobre, — kýva sa Jano na priedomie. — Ale mu povedzte, stará mať!

— Poviem, poviem, — vracia sa starenka do pitvora. Fabriky, kožiarne počnú trúbiť všelijakým hlasom. Tá tenko, tá hrubo, tá zas ako dvoma—troma hlasmi naraz. Tu je spolu dedina i mesto, len čierna voda, čo delí Mostice od Sv. Petra a Pavla, ale tá je niekedy veru ani atrament. Úrezky kožiek po nej plávajú, zachytia sa a drnčia, ale rybičky v nej nevidieť. Zato Mostice sú tiež nielen taká hocijaká obec. Keď sa i nemôžu rovnať so Sv. Petrom a Pavlom — nemajú toľko Židov ani pánov — ale majú i niektorý ten výročitý jarmok, potom hodne poľa a hôr a na poslednom dome na Nižnom konci veľkými písmenami poznačené: Mesto Mostice. Mostičania boli od nepamäti — hádam od Márie Terézie a či dávnejšie — slávni pltníci. Ozrutní chlapiskovia, vyrastení na pálenke a na mäse. Takých štyroch máš plnú izbu, až sa ti zatmie v nej. Teraz už čo mladšie ide do fabriky — za učňa, tovariša alebo aspoň hausknechta, hoci i dve píly ešte režú a drevo sa spúšťa. Ráno už od piatej počuješ ťažké kroky črievisk, ani čo by regiment mašíroval. I Maroškov otec bol už kravičke odkosiť k dojeniu, rozrúbal triesok, nech má žena pri čom variť, a šiel, hrkajúc ťažkými, vyzolenými čižmiskami o skaly…

— Rrun—rrun—rrun—rrun! — znie do vonného letného rána rachotný rytmus roboty.

Stará mať myslí na slaninu, čo sľúbila tomu, tomu — eh! Vsype niekoľko lyžíc múky do vriacej vody, vezme habarku, čo jej ešte starý otec odrezal z vrcholca poriadnej jedlice — špú—špú — šúľa to medzi dlaňami šikovne, sporo, aby sa nesekli hrčky. Potom jedináčik odstaví, vyleje hartuvanicu na misku — oravku, namrví do nej veľké kusy bryndze a raňajky sú hotové…

— Díky činím, ó — Nejvyšší, — pospevuje pritom gazdiná trasľavým, tenkým hlasom. Teraz už Maroško i tak vstane. I môže vstať, keď je už múka na oravke. — Maroško, Maroško—ó, — zavolá z pitvora, keď sa chlapec nehýbe. — Maroš!

— Ha? — ozve sa z izby a vtom už i cup! — padne čosi vážneho na podlahu, až poháre zarinčia na polici a drevenica sa zachveje. — A kde sú mi nohavice? Nohavice kde sú mi?

Stará mať otvorí dvere a tu chlapčisko v košeli ak prehadzuje, tak prehadzuje gráty po stoličkách. I hlavnice sú už na zemi.

— Kde sú mi nohavice? Kde ste mi ich dali?

— Kde? Nuž tu sú ti! — dvíha ich mať zo zeme. — Tu — na klinčeku! To si máš pekne na stoličku položiť, keď ideš spať.

— Však ja som si ich! — opúšťa gamby malý špunt.

— Ale nezlosť ma, ty pankhart akýsi! — necháva starenku trpezlivosť. — Azda som ti ich ja? Ty šomroš! Na, — podrží mu ich, — obliekaj sa! Čo by si spal do obeda, aj potom vstaneš ako mosúr.

— A kravy už šli? — zadíva sa Maroš na zachmúrenú tvár starej matere.

— Pravdaže šli! Mali čakať za tebou?

— I husi už vyhnal Jano? — naťahuje chlapčisko po nohách, čo už dostal dnu, ruky do rukávov toho druhu nohavíc, čo sa zapínajú nazadok. — Ja som chcel ísť s ním.

— No, mal si vstať! Veď tu bol po teba.

— A čo ste ma nezobudili? — oduje sa, začne smrkať a utierať nos do rukávov. Vidieť by sa mohol v nich ako v zrkadle.

— Ale čuš mi ho! — osopí sa pestúnka. — Ta, pomodliť sa, umyť, najesť a choď mi včerty!

Maroško vidí, zle je. Neodváži sa ďalej starú mater hnevať. Kľakne si k stolu, spraví si palcom na čelo poriadny kríž a odrecituje: Z lože vstávam! I Otčenáš a Verím v Boha. Ale umyť, to už nie. Mal by ísť na vodu? Však sa bude kúpať. Oblečený je už, košeľa, trochu veru i špinavá, trčí mu z nohavíc. Len ešte klobúk kde je — kde? I ten nájde — taký zelenkastožltý, a či vlastne neurčitej farby cedák, s dierkou navrchu, čo sa časom spraví, keď sa z neho voda pije. Tento si položí na hlavu a čaká, čo teraz stará mať, keď ju takto dožral. V tej chvíli už chlapčisko cíti čosi ako kocúr pred gazdinou, keď jej misku rozbil.

— Poď sa najesť! — zavolá ho stará mať miernejším hlasom do pitvora. Oravku položí na lavicu, chlapcovi strčí veľkú drevenú lyžicu do ruky a z jednej strany načiera on, z druhej ona. — Najedz sa, aby si doma nepovedal, že si hladný! — díva sa naňho vždy krotkejšie tými nevädzovými očami. — A keby si vedel, čo mi mládenci priniesli, bol by si lepší.

— A čo? — potrhne sa Maroškovi lyžica v ruke, až mu hartuvanica tečie kútikom úst pod bradu na prsia. — Čo to máte, stará mať? — zajasá mu v zelenkastých očiach.

— A budeš dobrý?

— Budem!

— Nebudeš odvrkovať ani doma, ani tu?

— Nie! — stiera si vylešteným zápästím kväcky múky z pŕs. — Ukážte mi, stará mamka! — vyjasní sa tá dudravá tvár na celkom znesiteľnú.

— Tak počkaj! — odloží mať lyžicu a vojde do komory, vynesie vypílený nástroj. — Pozri!

— Aká basa! — skočí Maroš a už ju drží oboma rukami. — To mi sľúbil Jano oných ešte v zime, keď ma učil tú pesničku. Ajajáj, aké basisko! Takú nemajú chlapci. Paľo Kľuchaj, ani Mišo Mrázikovie! Dajte mi ju, mamka! Ukážem ju starému otcovi u Stračkov!

— Chlapci by ti ju vzali cestou, — pustí mať Marošovi basu. Väčšia je ako on. — A keby ti ju vzali, čo by si mal?

— Ja si nedám!

Čo robiť? Materinské srdce sa vždy napokon obmäkčí. I Maroško po búrke zbadá úsmev tých nezábudiek v očiach, čo sa ponášajú na oči jeho vlastnej matky. Skoro nato už ho stará mať i vyprevádza, idúceho víťazoslávne s basou na Vyšný koniec.

— A len si daj pozor! — volá ešte za ním.

Chlapec nejde ďaleko. Len asi do štvrtého domu, starej to múranice na ulici s muškátmi v oknách.

— A je doma moja mama? — zavolá na prahu do otvorených dverí.

— Ty si, chlapče? — ozve sa mu vtom drsný chlapský hlas za chrbtom. — Mama šla na Roh do Weissov, prinesie ti niečo, — drží ho za ruku prešedivelý sedliak, širších lícnych kostí, v trojrohom klobúku. — Hybaj dnu, zajeme si niečo! A čo to máš? — obzerá mu priťažký nástroj.

— Basu, starý otec.

— Tak ma máš volať — starý otec! — vovedie chlapca do priestrannej svetlice. — Ty si ako môj vnuk, vieš? A kto ti spravil tú basu — posadí si ho na kolená.

— Jano oných mi vyrezal na píle.

— No, keď budeš väčší, ja ti kúpim husle. Ale ma musíš bozkať, — chytí ho za červené líce a ťahá k ostrej brade.

— Jaj! — zjačí chlapec. Tú lásku už pozná — hladkať tvárou ježa. — Jaj!

— No nič! — pustí ho starý. — Počkaj! — a o chvíľu prinesie rezeň slaniny a fľašku hriatej. Slaninu krája na veľké kusy a dáva i jemu rovno do úst. — Na, zajedz si, aby si bol silný! — potom vezme pohárček a naleje i pálenky a dá mu obliznúť. — Na, vypi si, aby si sa nebál nikoho! A pôjdeš so mnou v noci na vežu? — dotkne sa starý, čo je ináč i obecný hlásnik, tajnej túžby chlapcovho srdiečka. — Vezmem ťa pod kabanicu. Pôjdeš?

— Aha! — blyštia sa tie zelenkasté oči. — Ak ma mamka pustia…

— Čože mamka? Ty máš tu mamu a ja som tvoj starý otec. Teda pôjdeš?

— Aha!

Maroško po druhých raňajkách dá sa hore na Vyšný koniec. Tá basa ho trošku tlačí, ale on vykračuje hrdo. Nedôjde ďaleko, už ho akési psíča začne obrábať. Zloží basu na zem, zdvihne skalu a psíčaťa sa zbaví. Horšie je, každý sa za ním obzerá. Čo to vlečie ten chlapčisko Kozovie? Najmä chlapci mu nedarujú — Nižňania Vyšňanovi.

— Dáš sem tú basu?! — stavujú sa mu do cesty väčší i menší. — Dáš ju sem!

— Ja si nedám! — stane Maroško do bojovej pózy.

— Nedáš? — chytí sa jej jeden a vydrapí mu z ruky.

— Daj mi moju basu! — spustí Plajbás celým rykom. — Však ti ho otec Stračkovie dá! Veď ťa ja ovalím skalou, keď pôjdeš popred nás! Daj mi moju basu! — Spustí taký krik a nárek, až sa ľudia zbiehajú a zlodejovi neostáva, len hodiť basu na zem, až zarinčí…

— Koza me—e—é! — vysmieva sa ešte ten—kto spoza uhla.

— Však ti ja, — zbiera si Maroško svoj vytúžený nástroj zo zeme a ide ďalej, kričiac—nariekajúc, keď mu nikde nedajú pokoja. Výsmechy, hrozby — nič nepomôže. Narieka, ale nesie si svoju korisť — basu, väčšiu ako on sám — hore popri barokovej modlitebnici na Vyšný koniec.

— Už je pol siedmej?

— Je! — vravia si ľudia ohliadajúc sa za driapúcim chlapčiskom. — Veď už Maroško ziape ako ostrovid!

Chlapčisko totiž odspieva svoju pieseň z Nižného konca na Vyšný deň po deň — každého rána. A punkt o pol siedmej. Keď hodiny na obecnej veži stoja, ako obyčajne — možno sa naňho spoľahnúť.

Keď zbočí do Plajbásovie uličky, už je celý zachrípnutý. Zato ešte kričí. Nech vedia, že ide!

— Ach, tento hubáč zarídený, — volá za ním suseda Krdanka. — Čo sa to len naziape každého rána! Akoby ho dral. Naša Anka je o tri roky mladšia, a neziape tak! Bé! — osopí sa na mravčiaka.

— Hh—hh, — fiká tento a hrkoce basou po dvore.

— Jaj, — vyjde mu mladá mať, bielučká, neveľká, v ústrety. — Čože ti je zas? — utiera mu zásterkou uplakanú tvár, i nos vydrie na červeno. — To musíš takto strašiť ľudí, potvora! — zasvieti jej v očiach zdedená nevädza. — Čo reveš?

— Keď mi chceli vziať — vzi—a—áť… — fiká Maroško.

— Čo ti chceli vziať?

— Ba—á—su! Hh—hh…

— A tu čo máš? — vyberá mu z vrecka skaly po jednej.

— To… to… čo ma chceli chlapci biť.

— No nerev! Už si doma, — tiahne ho mamka, tá tretia a najpravejšia, za ruku. — Poď, dám ti kocha! Budeš?

O chvíľu sedí Maroško v neveľkom pitvore na schodoch a pchá do seba prihriatu zemiakovú babu či haruľu. Usiluje sa, akoby ešte dnes nič nebol jedol. A sú to už tretie raňajky — u tretej mamky. Hja, tak sa má chlap chystať pre život.

2

Prvorodený syn Plajbásovcov, zvaných proste Koza, má teda tri mamy a dvoch otcov. Kramlíkovie mať — je stará mať. Stračkovie — je mama. A Plajbásovie — tá najpravejšia — tá je mamka.

Všetky tri sa starajú oňho — rozumie sa — ako o zreničku oka.

Svojho otca vidí Maroš najčastejšie v nedeľu. Vtedy nemá škvorne. I ruky má čisté od zoly. V robotný deň sa stretnú zriedkavejšie. Najviac na obed. Niekedy večer, ak sa chlapec nezoberie k starej materi na Nižný koniec. Otec len robí a robí. Hovorí málo a je prísny. Syn sa rád prizrie na červené ružičky v jeho lícach. Ale sa ho bojí — a ešte viac hrubého remeňa, na ktorom ostrieva britvu. Najmä keď ho večer ženie vždy na potok umyť si nohy…

— Pozri, aké ich máš! — ukazuje mu hrubým prstom. — Repu ti možno na nich sadiť.

Maroško cíti — otec má pravdu. Ale voda, rinúca sa zo skalnatých nebotyčných hôr, keď zájde slniečko, je studená. Preto, keď sú už kravy doma a večernú žiaru prebíja prvá veľká hviezda na západe, chlapčisko sa stratí. Keď bol menší, čakal pri maštaľných dverách, kým mať podojí Rysuľu. Nadúchal sa mlieka, koľko stačil, ešte bolo teplé, spenené. Teraz už akosi nestojí o to. Radšej má slaninu, čím ho traktuje otec u Stračkov. Doma už poznajú jeho muchy, a keď ho zrazu niet, nehľadajú ho. Vedia, kam sa podel.

Práve sa ponáhľa a zas nakrivuje ústa. Okolo modlitebnice zahnal sa naňho oneskorený bujak, mumlavý, rozpajedený od pastierskeho kyja. Maroško odskočil do uličky, kľuckajúc a revúc. Palec si zrazil, chudáčik, o kameň, čo je nie milá vec. A potom — má aj iný žiaľ, a to pre basu. Už je veru po nej. Naťahoval sa o ňu s ním kamarát Mišo Mrázik, silný chlapčisko a hrdý, veď majú doma i kone. Stalo sa to pri mlynici za humny. Maroškovi šiel do pomoci počerný, drobný Červeň, takto chlapča nič, ale prehodí i najvyšší topoľ kameňom. I Paľo Kľuchaj, sused, čo má holuby — priskočil na pomoc. Basa im ostala v rukách, ale kobylka praskla. I krk sa odlomil. Čo teraz? Maroško má prečo fikať…

Dlho však nenarieka — nieto kedy. Už sa dobre mrká a on by rád s otcom od Stračkov na vežu, ako mu bol sľúbil. I teraz cestou zavolal Mišovi do Mrázikovie dvora, kam pustil tak mimochodom i zo dve skaly do holubov: počkaj, ty nepôjdeš na vežu ako ja! Teba môj starý otec nevezme!

U Stračkov zabudne hneď na všetku bolesť. Starý si práve zapeká na ohnisku. Bafne dva—tri dymy a dá i Maroškovi potiahnuť zo zapekačky. Nech vraj skúsi všetko, čo sa mu zíde v živote! Chlapčisko však zjačí a počne si rukou pucovať ústa.

— Tuhé, čo? — smeje sa starý otec.

— Juj! — odtíska mu chlapec ruku.

— Nože si ešte!

— Ale iď, starý blázon, — vytrhne mu Maroška mama, chudučká, s vyhrnutým nosom a ostrými očami. — Či je on ty? Taký smrad mu pchať do úst… — a už mu tisne kus jablčníka, čo preňho priniesla pod zásterkou od Weissov na Rohu. — Na, zajedz si! Dobrý je!

Napchá si plné ústa, plnučké, a obalkuje sa ďalej okolo starého otca, ktorý mu je len ďalší príbuzný, ale tak si žiada volať sa. O chvíľu zas mu je zurval na kolenách a starý ho učí mesiace po česky, tak ako sú v kalendári: leden—únor… brezen—duben… vždy dva a dva. Tak si ich vraj lepšie zapamätať.

— Leden — únor… brezen — duben, — opätuje Maroško a pritom rúti jablčník, až mu zmizne z hrsti ako voda z riečice. — A ma vezmete na tú vežu? — odhodlá sa napokon von s tým, čo má v srdiečku utajené.

— A sa nebojíš?

— Nie!

— Tak mu schystaj, stará, nejaký teplejší kabát odo mňa! Pôjdeme!

— Kde by len šiel! — protestuje zasa žena. — Veď sa tam hore vynáči.

— Nie, mama, — objíme Maroš dlhé sukne. — Ja sa nebojím. Už viem i tú pesničku, čo zaspievame.

— Vieš? — zadiví sa mama. — A kto ťa ju naučil?

— Nuž starý otec…

— Teda choď, keď chceš! Ale potom nemrauč!

Pred desiatou tlčú sa už na mostickú vežu úzkymi, pokrútenými schodmi s lampášom dve postavy. Ten v dlhej kabanici, to je Stračko. Ten v kabáte s rukávmi po zem, to je Maroško. Ide za otcom s dlhočiznou trúbeľou v hrsti pod kabátom, až mu hrká tu i tu o schody. Mocne sa drží kabanice. Keď i lampáš hodí niečo červeného svetla, je tu jednako len tma. A stará modlitebnica, kde sa vychodí na vežu, tiež je nie dom ako dom. Predo dverami stáva neraz rakva, keď sa tu pochováva. Dolu je kamrlík so zamrežovaným okienkom. Sem strkajú Cigánov a všelijakých vandrovníkov. Chlapec si to už všimol a ide to pred oči. Nevie ešte, čo je strach, len sa mocne drží kabanice a kráča, kráča, vykračuje.

Hodiny hegajú — tp… tp. To je nič. Ale raz sa spustí rachot, akoby čosi ťažkého letelo nadol. Maroš sa zachveje.

— Si mi za chlapa! — ťahá ho otec nahor. — Azda sa bojíš?

— Nebojím sa! — chlapi sa tento. — Ale keď tak vrčí!

— Hodiny bijú! Nepočuješ?

A ozaj padajú ťažké údery tam hore. Najprv na menší zvon — potom na väčší. Čo úder, to zatrasie chlapcom.

— Desať hodín, — dočíta hlásnik z obyčaje. — No, už sme hore. Maroš si vydýchne, keď sa prederie pomedzi dosky a zazrie ústa a zvislé srdcia dosť objemných zvonov. Ten veľký a stredný ešte zvučia od úderov. Dobre si všimne, ako visia na robustnej drevenej stolici. Potom sa pritiahne k jednému zo štyroch veľkých okien s otvoreným spodným žaluzím a vyhliadne do krásnej letnej mesačnej noci… Aké sú malé tie vŕby a topole popri vode! — to je prvé, čo pobadá. I domce sú menšie ako tamdolu. Iba vrchy v diaľke zdajú sa ešte vyššími. Keby to videli Červeň alebo Mrázik, alebo Paľko Kľuchaj.

— Poď pomáhať! — potrhne ho vtom starý otec. A už i spustí drapľavým mocným hlasom do otvoreného okna:

Chváľ každý duch Hospodina,

i Ježiša, Jeho syna…

Hlas sa nesie ponad usínajúce Mostice. Hádam ho počuť i za tú čiernu vodu do Sv. Petra a Pavla. Dolu na ceste zašteká pes ako odpoveďou. Tu—tam pristavia sa oneskorení občania a naslúchajú.

— Ale veď akoby tomu starému ktosi pomáhal tamhore!

— To má iste akéhosi mendíka! — vravia si chlapci pred krčmou, chystajúci sa ráno horeká — polplte zháňať.

A naozaj — k chrapľavému hlasu vinie sa i akýsi tenký jakot.

— Dvaja spievajú, dvaja, bohuprisahám, — dotvrdí všetkým Haruľovie faktor, vysoký chlapisko s blancierovým[1] opaskom, spredku od Kozov. — Neviem, či to nebude ten náš fagan zo zadku.

A Maroško spieva, ako pľúca stačia.

Keď dospievajú, starý otec lapí sa povrazu a veľký zvon pohne sa vždy vo väčších výhyboch. Maroško tiež nezaháľa. Zachytí časť povrazu a potrhá, až i srdce udrie. Ale nevydrží dlho. Potrhne vtedy, keď treba popustiť, čo iba prekáža.

— Iď, nechaj! — volá mu zvonár. Lenže nič nepočuť.

Chlapec už nezaťahuje, ale koniec povrazu nepustí. Oči mu horia a v duši je radosť, že môže zvoniť na veľkom. Ktože to z chlapcov-vrstovníkov dokáže? A ako sa ten hlas len pekne nesie. Celá veža sa otriasa pri úderoch ťažkého srdca:

— No, a teraz dolu! — ukazuje starý na schody, keď už pristavil srdce, zakosíliac ho povrazom.

— Ideme odtrúbiť!

Skoro nato sa i tlčú najprv Nižným, potom Vyšným koncom a trúbia a trúbia.

— Dobrý večer!

— Dobrý večer! — obzerajú si ich ľudia, čo ich kde—tu stretávajú.

— Už máte i pomocníka?

— Akože!

A Maroško vystupuje hrdo vedľa starého otca. I trúbu mu nesie, ale ju ešte nevládze nafúkať. Ináš by už on odtrúbil. Strach, čo mal na veži, celkom ho minul. Zdá sa mu, akoby už i sám narástol odvtedy, čo sa dal na toto učňovstvo. Keď idú popred Plajbásov, rád by i odbehnúť i zaklopať. Nech by videli! Ale nie — nejde! Ešte by ho vzali do postele.

Po desiatej príde jedenásta. Po jedenástej zas vyjdú na vežu. Odspievajú i zazvonia. Ale tu sa už počnú Marošovi oči lepiť. I zíva ako psík na pazderí. Pomaly ho všetko prestáva zaujímať. Ani do okien sa mu už nechce. A z jedného vidieť i komíny fabrík vo Sv. Petre a Pavle. I kostoly dvíhať sa v mesačnom pološere. Z druhého vidieť Váh, i reťaz vrchov, kde letujú ovce a jalovina. Nič ho nezaujíma. Ani rozprávanie starého otca, ani verš o Valibukovi, ktorý mu predrečnieva, aby sa naučil. Sadne si na brvno stolice a sedí. — Spal by si? — vezme ho starý otec pod kabanicu, bafkajúc zo zapekačky. — Poď, ľahneme si! Veď máme i posteľ. — A naozaj uloží ho do neveľkej prípravky vedľa schodov pod oknom. Ľahne si i on. Prikryje chlapca kabanicou. Nenačítal by do desať, starý chrápe ako cirkulár na píle a Maroško spí spánkom spravodlivých.

O druhej Stračko ticho vstane. Pozakrýva chlapca a zíde dolu ešte odtrúbiť, aby nepovedali. Keby sa teraz Maroško prebral, ľahko by spustil rev. Možno by sa i skmotril dolu schodmi a zabil. Ale to sa nestalo a nestane. Veď sa chlapec i pomodlil ako treba. A potom, nech sa učí, ak má byť z neho chlap!

Keď otvorí oči, už je deň. Ohliada sa po veži, po zvonoch, a tu nič. Pretiera si oči, či sa mu nesníva. Veď si pamätá, bol na veži, bol. I spieval, i zvonil. A tu na ňom ťažká perina a vedľa chrápe starý otec. Vydriape sa z hlavníc a — naozaj je v posteli u Stračkov. Na stene obrazy, akísi páni s knihami. Medzi oknami zrkadlo. A slniečko si krásne svieti. Hľadí na hodiny, ako ide to kyvadlo sem i ta a blyští sa. Lenže ciferník nepozná. Keď však vidí kvetavý hrnček na stole a vedľa kus bieleho chleba, hneď vie, pre koho je, i že už mama šla na Roh do Weissov.

Ako sa dostal z veže do postele, nič si nepamätá. Čo by sa však s tým i trápil? Má ho iné čo zaujímať. Ten kvetavý hrnček mu nedá pokoja. Ticho vstane a v košeli, ako je, prisadne ku stolu, schytlí hrnček oboma rukami a vtiahne si dobrý dúšok.

— Ej, to je dobré! A aké sladké! — mľaskne si Maroš, ktorý dosiaľ poznal hartuvanicu, polievku, koch, slaninu i pálenku a mlieko, ale také čosi nie. Púšťa do seba dúšok za dúškom a zajedá chlebom, ako by ho mrvil. Keď je hotový, odloží hrnček. A ak by to bolo pre oboch? Starý otec nemusí o tom vedieť.

— Maroš, kde si? Maro—óš? — hľadá ho starý, ešte sa len budí, hádžuc rukami po posteli. — Kde si, ty fagan voľáky?

— Tu! — zavolá tento z kanapy, naťahujúc si nohavice. Len ich ešte zapnúť. Teraz by sa zišla stará mať Kramlíkovie. A tá ani nevie, kde on bol. Bolo by ju malo! — Starý otec! — mršti sa Maroš.

— Čo?

— Keby ste mi zapli nohavice!

— A si už musel vstať? Kto je v noci na práci, môže vo dne spať.

— Ja nemôžem!

— A veď je už preč deväť — na moj dušu! — škrabe sa starý. — No, poď sem chytro! — vkladá mu gombík za gombíkom tvrdými prstami. — A pôjdeš i druhý raz?

— Kam?

— Na vežu. — Aha!

— A kde sa ponáhľaš?

— Za mamou.

— Kam? Do mesta? Veď ťa kone pridlávia.

— Nepridlávia.

— A trafíš?

— Trafím. Už som tam raz bol s mamkou. Bol veru, — chlapi sa Maroš.

— No, počkaj, — vstáva starý otec a už i naťahuje na trochu čierne gate úzke nohavice so širokým remeňom v páse. — Zajeme si a odprevadím ťa.

Maroško by za svet nepovedal, že je už po raňajkách. Keď mu starý otec strčí do úst rezeň slaniny, aby bol silný — zje ho ako hláča. A keď mu dá obliznúť pálenky, aby sa nikoho nebál — oblizne. Náhle sú po tom — idú. Starý ho vedie za ruku a odpovedá mu na sto otázok. Prejdú ohradou a cez mestské smetisko, zvané Kocúrkovo, kde na Veľkú noc búchajú z mažiarov. Čo a ako, to mu všetko musí vyrozprávať. Na rínku zas stane pred každým výkladom. Horko—ťažko dôjde konečne za stoličný dom, kde je veľký poschodový starý hostinec — u Weissov na Rohu.

— Teda, pozri, — vovedie Stračko chlapca pod bránu a ukáže mu na jedny dvere, kam chodia ľudia hore—dolu. — Ta choď! Tam je mama!

Maroš ostane sám. Sprvu ho to v takomto veľkom dome zarazí. Potom, keď sa obzrie a vidí, že je skutočne sám, poberie sa a opatrne vykročí. Báť sa nebojí. Veď bol i na veži a jedáva slaninu, aby bol silný, a pálenky mu dajú — nebáť sa nikoho. Podíde k otvoreným dverám, prichýli sa k stene a natiahne hlavu, zavolá:

— A nie je tu moja mama?

— Čo za mama? — vyvalí naňho oči akási tučná žena, ledva sa prace do dverí. — Mám je veľa na svete. Čo za mama?

— Nuž moja mama! Stračkovie! — nezľakne sa Maroš.

— Jaj, nech ho vpustia dnu! — počuje vtom mamin hlas. A ona už i vyjde proti nemu. Vezme ho za ruku. — No poď, ty fagan! Kde si sa tu vzal? Poď! — berie ho prekvapená celkom milo, — pomôžeš mi riad umývať!

Posadí ho na stolček k veľkému pocínovanému umývaču. A Maroško pomáha, ako vie. Veď je z robotnej famílie. Berie šálku za šálkou, hrnček za hrnčekom, ako sú na širokom stole v kope, a podáva… podáva. Ale nielen podáva, i nazrie do každého. A ak je v niektorom niečo, prevalí ho na hlavu a vydúcha, čo dosiahne jazykom.

— Dobré? — smeje sa tá tučná, okrúhla pani, čo ho pred chvíľou skoro nechcela vpustiť. Smejú sa i slúžky, štuchajúc sa do bokov s posunkami. Taký chlapčisko — hotová zábava. — Dobré?

— Dobré veru! — oblizuje sa Maroško od cukru, čo ostal v každej šálke na dne. Páni vari nevedia, čo je najlepšie! — naťahuje blaženú tvár. Čosi mu však brní v strapatej hlave. Zdá sa mu, čo pil ráno, bolo ako toto. Len je tu sladšie. Čo to len môže byť?

— Taký chlapčisko sa nestratí, — hovorí tá tučná.

— Bože uchovaj, pani kuchárka, — zdvihne mama nad umývačom vyhrnutý nos, utierajúc hrnček za hrnčekom a šálku za šálkou. — Veď by sme tri mamy plakali za ním. Pravda, Maroš?

— Aha! — vychraňuje tento zo šálky, čo sa dá.

— No na! — napchá mu mama do vrecka koláče. Aj dve kocky cukru mu dá, keď vidí — už chce ísť. — Daj si pozor, nech ťa voz nezadlávi. A trafíš domov?

— Trafím!

— Teda choď! — vyprevadí ho pred bránu. — Tade choď, vidíš? Tade! — ukazuje na cestu pomedzi vozy.

— Mama! — obráti sa ešte za ňou, keď už spravil krok—dva. — Mama!

— No čo? — vráti sa za ním. — Čo chceš?

— A čo to bolo, — pritiahne sa k nej, akoby nechcel, žeby ho niekto začul. — Čo to bolo, čo som pil?

— Káva, syn môj, — usmeje sa žena. — Káva!

— Ká—áva? — pokýval si Maroško hlavou. — To je dobré. Musím i mamke povedať, nech navaria!

Koniec ukážky