Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Jánošík

Pavel Beblavý

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2017 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Viera Ecetiová, Pavol Tóth, Dorota Feketeová, Eva Lužáková, Robert Zvonár, Vladimír Fedák, Jana Sadloňová, Andrea Lesňáková, Petra Pohrebovičová, Michaela Ďurková, Ivana Bezecná, Lenka Zelnáková, Daniela Kubíková, Peter Kašper, Andrea Minichová, Silvia Harcsová, Miroslava Školníková, Lucia Trnková, Zuzana Babjaková, Katarína Mrázková, Alžbeta Malovcová, Martin Droppa, Roman Korenek, Roman Sány, Janka Danihlíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0221-0

Pôvodná publikácia

Pavel Beblavý. Jánošík. František Jurák. Bratislava 1949. 259 s.

Bibliografické poznámky

Jánošík. Povesť o hrdinovi a dobrodincovi ľudu zo XVII. storočia

Vydal František Jurák, Bratislava

Vytlačila Kníhtlačiareň „Grafia“ v Banskej Bystrici

Diel prvý

1

Bolo to ktorýsi rok na sklonku XVII. storočia. Bolo to vtedy ináč, ako dnes. Tie naše vrchy, hole, doliny a úbočiny, tie zámky i pánske paloty sú svedkovia toho, čo sa tu kedysi dialo. Hej, keby vedely rozprávať, tie by nám toho narozprávaly, že by sa nám ani driemať nechcelo. I otvárali by sme oči a ústa, napínali sluch, aby nám neušlo ani slovíčko z ich rozpráv. Každý hájik, každá niva, každá studnička, potôčik, úbočina, ukrývajú tajnosti minulých zašlých časov a strežú ich, ako zakliate panny v zlatých zámkoch. Túžobne čakajú i ony na bohatiera, ktorý by ich vyslobodil z veľkej kliatby. Tichý vetrík roznáša ich kvílenie, ktorému však dosiaľ nik neporozumel a nariekanie jeho nepoňal. No, čo sa nestalo, stať sa môže. Veky ešte neuplynuly, nádeje nezahynuly. Keď neprišiel, ešte vždy môže prísť bohatier, ktorý vyslobodí zakliatu pannu hôr tatranských. Slniečko vyjde a zaligoce sa zase v nádhernej kráse, ako sa ligotávalo predtým.

Ligoce sa ono i dnes. Svetlo jeho pokrýva okolie. Žiari v ňom Biela hora, pokrytá bieluškým snehom. V hore je ticho ako v hrobe, len kedy-tedy preletí ponad ňu lačné vtáča, čo si hľadá potravu. Ale, čože najde úhožiatko teraz v hore, zasypanej snehom? I zasadne na vrcholec vysočizného dubiska, aby sa ohliadlo, či ozaj už nikde ničoho nieť, či by zahnalo svoj hlad. I odpočinúť si chce. Sotva však, že sa posadí, otrasená inovať sšuští dolu stromom, zaplaší úbožiatko, a ono vydesené strepotá krídelkami, schytí sa hore a odletí ako blesk ponad horu a zase nastala predošlá tichosť. Prejde chvíľa a nič ju nepretrhne… ba hej! Počuť ako by hovor ľudský, alebo piskot zvera. Naozaj! Cestou kráčajú dve postavy. Zamrznutý sneh im hviždí pod nohami, ich krok je rýchly, pevný. Obaja sú ešte mladí, ale ich obočie, malé fúziky a dlhé, na plece splývajúce vlasy pokrýva biela inovať, takže vyzerajú nie ako dvadsaťpäťroční šuhaji, ale ako by už šesťdesiat, sedemdesiat rokov mali za sebou.

Kedy, tedy strasú so seba inovať, poutierajú pekné tváre, ponaprávajú svoje kepienky, zamenia niekoľko slov, a ako by o závod stúpajú vpred. Vzdor namáhaniu zdá sa im, že tej cesty neubúda, ba že rastie. Keď si myslia, že už hodný kus urazili a ešte vždy sa nachodia v hore, tu jeden z nich povie:

„Počuj, Ďurko, mne je už aj teplo, bárs mám čižmy zmrzlé ako roh.“

„Zima nie je ani mne, braček, a mojim čižmám nevedie sa lepšie ako tvojim,“ odpovedal druhý, a utierajúc si malé fúziky, pokračoval: „Mne však len o to ide, aby sme do večera boli na mieste.“

„Bol by parom, keď tak pôjdeme, aby sme neprišli. Najtiaž nám len von z hory, čo chvíľa sme v Jablonici. Tam sa občerstvíme, odpočinieme a pôjdeme ďalej. Do Senice nebudeme mať už žiadnych vrchov, cesta nám bude lepšie ubiehať.“

„Jajže, môj milý, lenže v Senici sme ešte nie vo Vrbovciach.“

„Zo Senice pôjdeme do Sobotišťa a zo Sobotišťa na Vrbovce punktum.“

„No, veď je dobre; ale čo naše nohy na to povedia a naše žalúdky sa tiež dobre vypostia.“

„Tým lepšie nám bude chutiť večera, keď sa vypostíme. Budúže sa mať opekance!“

„No, len sa maj na pozore, aby nám zuby na prázdno nekleply!“

Vtom došli až na okraj hory. Pred nimi sa otvorila dolina jablonická a na nej Jablonica so svojimi domčekami. Pohľad na Jablonicu ako by v nich novú silu a čerstvosť rozprúdil, a oni strmším krokom stúpali napred. Už vošli do dediny, s tým úmyslom, že sa tu posilnia, aby tým lepšie mohli kráčať. Vošli tedy do hostinca. Ale v hostinci nebolo nič hotového a oni nechceli čakať, kým by im hostinský mohol dať niečo pripraviť. Keď nebolo ničoho, mali sa k odchodu, že snáď v Senici budú šťastlivejší.

Už sa chytali kľučky, že pôjdu ďalej, keď sa odrazu otvorily dvere a dnu vstúpili dvaja chlapi, ktorí im zakročili cestu.

„Daj Boh šťastlivý dobrý deň!“

„Pán Boh daj aj vám! Vítam vás u nás!“ hovorí hostinský usmiato.

„Máte čo pod zuby?“ pýta sa hostinského jeden z príchodzích.

„Veru, hotového niet nič. I títo páni sa už dopytovali; kým by sa ale čo prihotovilo, nechcú čakať, že im je náhlo. Nuž a keď je dnes pôstny deň, ani sme nič nechystali,“ vyhováral sa hostinský.

„Nuž, a kto sú tí páni?“ pýtal sa jeden z príchodzích, vysoký, pekne urastený chlap, otriasajúc si mráz z kabanice.

„Stavil by som sa, že sú to kompáni z trnavských škôl,“ povie druh predošlého.

„Uhádli ste!“

„Veď vám to už na nose sedí!“ povie predošlý, silný, územčitý chlap, vykrútiac si dlhé, čierne, celkom omrzlé fúziská.

„No, aj my by sme snáď uhádli, kto ste vy, keby sme mali čas na hádanie,“ vetil kompán. „Vy ste iste mäsiar.“

„Máme ešte ďalekú cestu pred sebou. Vrbovce nie sú za humnami.“

„Nevídali,“ povie posmešne pohodiac plecom a vykrúcajúc si ďalej fúziská ten, ktorého kompán mäsiarstvom poctil; „veď aj my ta ideme. Môžeme teda spolu cestovať.“

„A je to ešte ďaleko?“ spýtali sa kompani.

„Takým vypostávaným ľuďom, ako ste vy, páni, môžem povedať, že pred nosom. A keď si ja tam trúfam ešte dnes večerať…“

„Veď aj my to samé chceme,“ skočili mu študenti do reči; „preto sa aj ponáhľame, lebo by sme neradi zmeškali dnešné opekance.“

„Keď teda chcete, môžeme spolu cestovať. Ale my sa veru nepohneme s prázdnym žalúdkom, lebo to cesty zle ubúda.“

„Pravdu máte,“ dosvedčovali kompáni. „I my by sme neradi na ceste hladovať, ale zase ani zmeškať dobrú večeru, na ktorú sa už od dávna tešíme.“

„Keď je tak, pôjdeme teda spolu. Vy ale, hostinský, pousilujte sa čím skoršie dať niečo pristrojiť.“

„Hneď, páni moji; kohút ani vajcia nesnesie, čo sa bude kúriť z misy na stole,“ hovoril hostinský a bral sa von dvermi.

„Nezabudnite ale skorej vína doniesť, nech si žalúdky trocha rozmrazíme!“ volal mäsiar za odchodiacim hostinským. „Ale z toho najlepšieho, čo máte, čo sám gróf z neho pijáva!“

Študenti a ich spoločníci usadili sa za podlhovastý stôl. Iskrivé, dobré víno rozviazalo všetkým štyrom jazyky, a rozhovorom a prípitkami si krátili čas, kým prišla sľúbená misa na stôl.

2

Keby nebola zima a keby sneh ako plachta nepokrýval vrchy a doliny, videli by sme krásu hôr a dolín tatranských, ktorá za našich časov mnoho stratila zo svojej pôvodnosti a pôvabnosti. Cele ináč vyzeralo to kedysi a cele ináč vyzerá dnes. Kedysi bolo tu menej obyvateľstva a viacej hôr. Teraz máme opak toho: mnoho obyvateľstva a málo hôr.

Hory a húšťavy nitrianske boly kedysi útulkami a skrýšami, či pred divokým Turčínom, či pred nemilosrdným zemepánom a či pred inými nepriateľmi. Do hustých velikánskych hôr utiekali sa stíhaní. Tak povstaly veliké kopanice myjavské, sobotištské, vrbovské a iné. Tu mali pokoj tí, čo sa sem utiahli: nepriateľ sa sem tak ľahko neodvážil, ba ani tak ľahko nemal prístup.

Velikánske hory musely časom ustúpiť presile rozmnoženého obyvateľstva, lenže, žiaľ Bohu, i na takých miestach, kde nemohly stáť až podnes, lebo na ich mieste niet ani lúky, ani role, ba ani len pašienka pre lichvu.

V každom chotári nachodia sa plešivé neužitočné hole a vrchy, na ktorých predtým stávaly storočné dubiská, buky a posvätné lipy. Dážď a príval smýva prsť a odkrýva predtým oku ľudskému ukryté skalisko.

V kotline takýchto pekných hôr leží mestečko Vrbovce. Hory však zmizly i tu s povrchu zeme a dnes už len vrchy zostaly. Ostrý vrch na východe, Žalostiná na západe, na poludnie Pecková a vrch Vesny: to sú tie štyri najhlavnejšie vrchy, medzi ktorými sa rozprestierajú Vrbovce.

Uprostred mestečka stojí kostolík, stavaný vo tvare kríža, s dosť hodnou bielou vežou. Kostolík je obohnaný vysokým múrom, aby v prípade nepriateľského náporu mohol byť lepšie bránený. Stavba kostola spadá do časov dávno zašlých, patrí k najstarším kostolom, ktoré sa nachodia na území Nitrianska. Na jednej z chrámových stolíc nachodí sa až po dnes meno „Žižka“. Okolo kostolných múrov stoja krásne lipy.

Na južnej strane kostola stojí biely, nad iné väčší dom. Práve vyšiel z neho vysoký, udatný muž. Jeho oblek poukazuje na kňazský úrad. Pán farár Chabzda, zdalo sa, že niekoho vyzerá. Už viackrát vyšiel, zastal si pred farou na cestu a hľadel nadol. Okolo neho idúca ženička sa zastavila pri ňom a pýtala sa dobrosrdečne, či niekoho čaká.

„Čakám hosťov, dvoch mladých pánov z Trnavy,“ odpovedal farár, „a akosi nechodia. Nuž som nepokojný.“

„A veru, bude už aj tma na nich, ich milostiam; a kto vie, či nebude aj metelica,“ hovorila ženička a dajúc „dobrú noc“, poberala sa ďalej. Kňaz postál ešte za chvíľku, potom i on vošiel do fary, lebo sa už začalo zvečerievať.

O chvíľu ozval sa večerný zvon na pokoj. Na uliciach bolo ticho. Malé oblôčky domov jeden po druhom začaly sa osvetľovať. No, nebesá poťahovaly sa hustými snežnými oblakmi a netrvalo dlho, čo sa sneh len tak sypal nadol.

Ale tichosť vonku netrvala dlho. V mestečku na hornom i dolnom konci, na Radku i na újazdoch ozvaly sa ako by razom nábožné, radostné spevy: „Čas radosti, veselosti“, „Kristus, syn Boží narodil sa nyní“, a iné, zvestujúce narodenie Krista Pána. Radostný spev neprekazily ani husto padajúce chumáče snehu, ani tmavá noc, ani ostrý, sychravý víchor.

Radosť bola všeobecná. Načo ju opisovať, veď radosť Štedrého večera je vám všetkým známa. Poznáte to, všetky slovenské duše, ako to bývalo a býva až podnes na dohviezdny večer na našom Slovensku. Niet živej duše, ktorá by sa neradovala tomuto večeru.

Už je snáď všade po večeri, veď aj spev začína utíchať; ale pán farár ešte vždy čaká, že sľúbení hostia asnáď predsa prídu. Hneď si sadne za prikrytý stôl, zase vstane a naslúcha, lebo sa mu zdalo, že ktosi klopal na zavrené dvere. Pristúpi k oknu a díva sa na ulicu, ale nič nevidí, ani nepočuje.

Vidno mu na tvári, že je namrzený i zunovaný. I sadne zase ku stolu, že už nebude čakať dlhšie. Vezme zvonec do rúk a začne cengať, ako by ho chcel roztrhnúť. —

„Čo ráčite rozkázať, vaša milosť?“ pribehne gazdiná celá vydesená do chyže.

„Večerať!“ odsekne jej krátko farár.

„Prosím, či len sám ráčite?“

„Sám!“

„Teda neráčite ďalej čakať?“

„Nie!“

„Veď už bude jedenásť hodín. To sa nevyplatilo tak dlho čakať. Už sme mohli dávno povečerať,“ mrmľala gazdiná, vychodiac von z chyže. Sotva že vyšla, už sa zase vrátila s plnou misou, ani čo by ju bola mala prichystanú.

Kňaz sa už bol pomodlil, siahol po lyžici, lež v tom sa mu zazdalo, že ktosi prešiel popod oknom. Zaraz nechal misu stáť a vytešený bežal k oknu. Načúval, ale zase len nič. Rozmrzený ešte viac ako predtým, sadol k stolu a riekol:

„A teraz, čo by sám biskup prišiel, nevstanem viacej.“

Ešte si však ani dobre nesadol, keď ktosi klopal na dvere.

„No, tuším, predsa prišli,“ riekol sám k sebe a tvár sa mu začala vyjasnievať. Aby zostal verný svojmu slovu, nepohol sa s miesta. To však nebolo ani nutné. Ochotná gazdiná i bez ponúkania bežala otvoriť už tak dávno očakávaným hosťom. A ešte ani neotvorila, už ich radostne privítala:

„No, chvála Pánu Bohu, že ste už len tu!“

Sotva však otvorila dvere, zhasla jej svieca.

„Ach, aj s vetriskom! No, ale nič si nerobte z toho. Nech sa len ľúbi za mnou, potrafíme i bez svetla. Pán sa vás už nemohol ani dočkať, bol už celý mrzutý.“

Gazdiná šla napred a niekoľko osôb za ňou, kráčajúc rovno do chyže kňazovej, do ktorej sama otvorila dvere, od radosti ani nevediac, koľko osôb ju nasleduje.

Sotva však otvorila dvere od chyže a pozrela na postavy, vykríkla:

„Bože môj!“

Chcela utekať, ale už ju držalo dvoje železných ramien, že sa ani pohnúť, ani hlasu vydať nemohla. V chýži kňazovej nachodilo sa i niekoľko od päty po hlavu ozbrojených chlapov a na ich čele nevysoký, mohutný, plecitý muž. Široká tvár, čierne, pichľavé oči a hrubé fúziská robili ho strašnými. Tento zastal si pred kňazom, ktorý bol ako vo vytržení, a usmievavo riekol:

„Dobrý večer, pán tatíčko!“

„Čo chcete, kto ste,“ vyskočí kňaz.

„Nehnevajte sa, pán tatíčko, veď som to ja i so svojimi kamarátmi. Počul som, že sa vám už dávno zažiadalo mňa vidieť, nuž prišli sme k vám pobaviť sa trochu, veď máme dnes Štedrý večer. Vieme, že máte dnes dobrú večeru prichystanú, lebo veď ste čakali dnes hosťov. No, ale takí mladí páni nie sú dnes naučení chodiť v takých chujaviciach. Uspokojte sa už dnes miesto nich s nami.“

„Nuž ale kto ste a čo chcete u mňa?“, vyskočil poznovu farár so zaťatými päsťami, ako by chcel poukázať na svoju silu, ktorá bola známa na okolí, že sa mu žiaden nemohol vyrovnať.

„Kto sme a čo chceme? Aj to vám povieme, pán tatíčko, keďže si to žiadate zvedieť,“ vykrúcajúc si fúzy a dupnúc nohou, hovoril muž. „Nuž, ja som Hrajnoha, ktorého ste si už dávno žiadali videť. A títo: to sú moji kamaráti.“

Kňaz ustúpil krok nazpät. Hrajnoha pokračoval ďalej: „A teraz, keď sme vám povedali, kto sme, povieme vám aj, čo chceme: je Štedrý večer, dajte nám aj dobrú večeru.“

Farár sa zapálil. Vrelo to v ňom ani v kotli voda. Popudila ho vyzývavá drzosť. Nemohol sa zdržať, aby sa nevrhol na drzého chlapa. Priskočil teda k nemu a polapil ho za široké prsia, že ho von dvermi vyhodí. Ozruta sa však ani s miesta nepohol.

„Pán tatíčko, bysťubohu, nežartujte, lebo nech nie som svoj, nebude sa vám to ľúbiť, ak vás ja tak chytím,“ riekol Hrajnoha, odstrkujúc mu ruku so svojich pŕs. Ale farár zapálil sa ešte viac a chcel oboma rukami pochytiť Hrajnohu.

„Hohó, pán tatík, to tak neide!“ zvolal tento a chytil farára cez driek. I začali sa krútiť a zvŕtať po izbe. Vtom ale farár vytrhne pištoľ zpoza pása Hrajnohovho, čo tento zbadajúc, schytil ho do hora a praštil s ním o zem tak, že ostal ležať ako polomŕtvy. A keď sa za dobrú chvílu nepohol, kázal svojim kamarátom, aby ho uložili do postele, sám ale sadol si na miesto, kde pred chvíľou bol farár sedel. A keď si odkašľal a urovnal naježené fúzy, riekol:

„A teraz, chlapci, k večeri! Zavrite dobre dvere, aby nik nemohol ani dnu, ani von. Sluhov, ak sú akí v dome, poviažte, kuchárka ale nech nosí večeru na stôl.“

Hrajnohoví kamaráti sa nedali núkať a ani nečakali na usádzanie. Vedľa Hrajnohu sa usadil valach, ktorého sme s ním a s našimi kompánmi boli zanechali v jablonickom hostinci.

Kuchárka, chuderka, snášala s najväčšou úslužnosťou hotové už jedlá, ani čo by obsluhovala svojho pána; len že pri tom všetkom bolo na nej badať, že sa jej tu i nohy podlamovaly a že sa striasala, ako by ju mráz preskakoval.

Najedli sa i napili do vôle. A keď už žiadnemu ničoho nechutilo, riekol Hrajnoha:

„Hore sa, chlapci! Treba sa nám ďalej brať!“ I vstal hore a za ním i ostatní. Napravil si klobúk na hlave, schytil valašku do pästi a kráčal prosto k posteli, na ktorej boli uložili farára. Tohoto triasla hrôza. Pot ako hrach vystúpil mu na čelo, keď videl Hrajnohu kráčať k posteli. Tento pochytiac valašku, zvrtol ňou ponad hlavu a zaťal trikrát do hrady nad posteľou farára, rieknuc:

„To je môj zápis, pán tatíčko! Na pamiatku, že Hrajnoha i so svojími kamarátmi bol u vás na Štedrý večer pri večeri. Pán Boh vám zaplať za večeru! No, a teraz majte sa s Pánom Bohom! Aby som ale nezabudol: zajtra dajte prichystať dobrý obed, lebo veru tí trnavskí kompáni majú dobré žalúdky a k tomu budú ešte i vypostení.“

S tým vyšli von z chyže, dávajúc všetci dobrú noc pánu tatíkovi a ďakujúc mu za dobrú večeru.

Vonku ešte vždy padal sneh, vietor hvižďal. Svetlá po domoch povyhášaly, len vo fare sa ešte dosť dlho svietilo. Ale i tu konečne bolo zhasnuté. Temná noc zahalila všetko svojím plášťom.

Na Vrbovciach nikto nevedel o Hrajnohovi, ani kedy prišiel, ani kedy odišiel, alebo kam sa podel.

3

Slniečko sa zase objavilo na obzore a hrdo si vykračovalo po zimnom nebi. Hlas zvonov sa ozýval okolitými horami, oznamujúc slávnostný deň narodenia Spasiteľa. Nábožný slovenský ľud vychodil popred domčeky a hŕbami uberal sa do kostola. Ponáhľajú sa zvlášte tí vzdialenejší, vychodiac zo svojich horských úkrytov, aby neprišli neskoro.

Pred kostolom a farou stoja už celé zástupy. Jedni hovoria, druhí načúvajú a zraky ich sú obrátené na faru, do ktorej jedni vchodia, druhí zas von vychodia; nespokojnosť a zarazenie im len tak sedí na tvárach, čo i posunkami prezrádzajú, ba, krútiac hlavami a hroziac zaťatými päsťami, dávajú prosto na javo.

„Veď to nič nového, keď k nám príde,“ povie ktosi, „ale ku kňazovi, a to ešte na Štedrý večer: to je už veľká opovážlivosť.“

„To je už viac, ako lotrovstvo,“ prisviedčal mu druhý, „ba keď mu už nevie dakto krky skrútiť!“

„Však on toho iste neminie,“ poznamenal tretí, „džbán len dotiaľ chodí do studne, dokiaľ sa nerozbije. Tak aj on.“

„Veru pravda, tak je!“ zamiešala sa do reči jedna ženička. „Tento Hrajnoha, to je hrozné človečisko, veď sa ho i sám myjavský pán Nádaždy bojí. Kedykoľvek príde na Myjavu, vždycky ho musia poddaní cepami a vidľami vyprevádzať. Keby už aspoň duchovným osobám dal pokoja.“

„A čože taký dbá,“ povie prvší, „tomu je už naposledy všetko jedno. Taký človek, ako on, je už na všetko odhodlaný. Utratiť okrem života už aj tak nemá čo. Domov sa nesmie vrátiť, lebo, keby sa vrátil, aj tak by ho obesili. Keď prvýkrát ušiel do hôr a nemohli ho chytiť, vzali jeho ženu a ubili ju na smrť. — Potom ju vyhnali von z domu. Naposledy, čoho sa mal chytiť? Sami ho k tomu prinútili, že sa stal zbojníkom. Lenže mu to dobre nevypáli, to je istá vec a ja by som nechcel byť v jeho koži.“

„Ej, ale to, čo urobil včera nášmu pánu tatíčkovi, to nemal urobiť,“ povie zase ženička.

„Porobil on už horšie veci. Pri vzbure myjavskej zastrelil dvoch pánskych úradníkov a keď ho pohnali ku spovedi ku katolíckemu kňazovi, pri oltári v kostole sa zaprisahal, že odhryzne prst pátrovi, jestli ho bude nútiť, aby vzal oblátku. A keď išli na Turú Lúku odobrať evanjelikom kostol, hovorí sa, že on to bol, čo delo na toho biskupa namieril, čo ho to tam zastrelili.“

„Ach, Božičku môj!“ zalomila ženička rukami; „ej, na môj veru, to je už hrozný človek…“

V tom sa ozvaly poslednýkrát zvony, oznamujúc, že sa začínajú služby Božie. Rozhovory prestaly a ľud sa hrnul do kostola.

Sotva však že odzvonili a ľud povchodil do kostola, zjavily sa na rýnku dve postavy, zahalené v svoje plášte. Prišly už pred faru a vošly do jej úzkej chodby. Sú to naši známi, ktorých sme zanechali v jablonickom hostinci. Ten vysoký, štíhly, pekne urastlý šuhaj ani tatranská jedľa, je Ďuro Jánošík, alebo ináč ho menovali Jánošiakom. Ten druhý, takmer o celú hlavu menší, je kamarát Jánošíkov, Štefan Ábrahámffy.

Obaja, keď sa trochu priviedli do poriadku, vyšli z fary, a poberali sa za ostatnými do kostola.

Poobede, vlastne po kostole, išli s farárom do fary, sprevádzaný mnohými zvedavými očami, až kým nevošli do chodby.

Pán farár Chabzda uviedol svojich hosťov do svojej chyže, privítal ich, usadil na pohovku a i sám posadil sa medzi nich. Započali nasledujúci rozhovor:

„Milí ste mi, charissimi! Tešil som sa veľmi vášmu príchodu, ale som vám i zlorečil. A ako by nie, keď miesto vás prišiel mi cele druhý a nielen nečakaný, ale i bezočivý hosť. Pozrite, hľa, tam nad mojou posteľou tie záseky, to má byť podpis na pamiatku, že mňa Hrajnoha na Štedrý večer poctil svojou návštevou.“

A tu vyrozprával celú včerajšiu udalosť svojim hosťom, ktorí ho pozorne počúvali.

„Velebný pane!“ povie Jánošík, „ľutujeme srdečne, že ste zakúsili tak nepríjemný Štedrý večer; ale ani nám sa nevodilo lepšie. Prišli sme šťastne až do Jablonice. Tu vošli sme do hostinca, že si niečo zajeme. No, nedostali sme ničoho, lebo hostinský nemal nič pripravené. My však nechceli sme čakať, kým by bol dal niečo pripraviť. Už sme sa poberali von dvermi, lebo sme chceli čím skoršie doraziť do Vrboviec. V tom prišiel jeden valach s akýmsi mäsiarom. Tí nám hovorili, že idú tiež na Vrbovce a že keď sa nám ľúbi, môžeme ísť spolu, ale že si musia napred niečo zajesť. Keď je tak, pomysleli sme si, bude nám veselšie, keď budeme štyria, aspoň v tých horách nezablúdime. Dali sme sa teda prehovoriť, dočkali sme na nich a potom sme šli spolu.

Šťastne sme prišli do Sobotišťa. Tu však začalo pomaličky mrkať. Nebo poťahovalo sa snežnými oblakami a sneh poletoval. Keď sme prišli za Sobotište, sneh sa už sypal ani z mecha. Nebolo cesty — všetko jedna biela plachta. Bolo nám obom krušno: unavení, utrmácaní, sotva že sme sa mohli na nohách udržať. Ale sme sa už len namáhali, aby sme mohli nejako vystačiť za našimi sprievodcami. Bolo nám do zahynutia. Tu však prišli sme v horách ku akejsi kolibe. Svietilo sa a vošli sme dnu. V kolibe bola len akási žena. Tá nám predložila jedlo. Jedli sme všetci spolu. Chutilo nám. Keď sme sa trochu nasýtili, pýtal sa nás mäsiar, či zostaneme tu do rána a či pôjdeme ďalej? Na Štefka i na mňa šly driemoty, že sme sotva sedeli. Vonku tma a víchor! Boli sme radi, že sme v teple pod strechou. Rozhodli sme sa teda: Poručeno Pánu Bohu, zostaneme tu do rána. Naši sprievodcovia dali nám vôľu, že ako sa nám ľúbi, ale oni že idú ďalej, a vskutku odišli. My sme šťastlive pospali a spali až do bieleho rána. Ráno, však, keď sme sa prebudili, obaja naši sprievodcovia chutne si chrápali vedľa nás v kolibe. Keď sa zobudili, hovorili nám, že pre veľkú metelicu nebolo im možno na Vrbovce ísť, ale že sa museli vrátiť. Potom išli kus s nami, vyprevádzajúc nás, až sme prišli ku mlynu; oni vošli do mlyna, my sme ale išli ďalej. Mne sa zdá, že ten mäsiar a Hrajnoha sú jedna a tá samá osoba!“

„To samé chcel som práve i ja povedať,“ riekol Ábrahámffy; popis Vašej milosti sa úplne srovnáva s osobou toho mäsiara. Tá veľkosť, spôsob hovorenia, tie široké ústa, čierna tvár, hlboké, malé, pichľavé oči, hrubé fúzy — jedným slovom, všetko poukazuje na to, že to bol Hrajnoha. A čo mi napadá, je i to, že nás vodil po nepravých cestách. Lebo, keby sme sa boli vždy len potoka držali, boli by sme pekne prišli až na Vrbovce. On nás ale sem tam vodil po horách, div že sme nepopadali.“

„Ba, idúcky nám i sám o sebe rozprával a i to pripomínal, že si ho Vaša velebnosť žiadala videť a s ním sa sprobovať,“ doložil Jánošík.

„To je pravda, že som si toho žiadal. A on, lotor, mňa prekvapil. Ale však i jeho kedysi ktosi prekvapí.“

Sotva však, že sa naša trojica naobedovala, ozvaly sa znovu zvony, svolávajúc ľud k nešporom. Pán farár i so svojimi hosťami šiel do chrámu, ktorý už bol naplnený nábožným ľudom.

Tak sa minul prvý i druhý deň, všetky sviatky, a blížil sa čas, aby sa naši kompáni poberali nazpäť. Prv však, než by sa vrátili do Trnavy, chceli ešte i Myjavu navštíviť. Zmienili sa o tom i pred domácim pánom.

„Ba ešte čo!“ riekol tento; „mrzí vás teplá chyža?“

„To nie,“ odpovedal Ábrahámffy, „ale by sme sa chceli s tým krajom oboznámiť a i pána pátra Radostného navštíviť.“

„Na to je v lete čas; príďte vtedy, keď si chcete kraj obhliadnúuť. Ak však chcete poslúchať múdrosti pána pátra, znám ich už naspamäť a vám všetky v teplej chyži vyrozprávam tak, ako nimi on sám zabáva svojich hosťov. Nuž, keď chcete,“ hovoril domový pán, „sám vám ich vyložím.“

Šuhajci ho poprosili, aby bol tak láskavý, načo on začal:

„No, počúvajte teda. Sotva by ste prišli k pánu pátrovi, klobúky by ste iste ešte mali v rukách, už by započal, ani by ste sa nestačili usadiť: „Amici! Naša Myjava založená bola roku Pána 1586. Ona môže sa považovať za dcéru Turej Lúky, ktorá bola založená roku Pána 1580. Obe obce zaľudnili vyhnanci z Čiech. Títo doviezli sem celé fúry českých kníh, ktoré rozšírili medzi obyvateľstvom. Sú nespokojní ľudia, kňazov vyháňajú. Turolúčania zastrelili kráľovského prokurátora. Buriči boli ale prísne potrestaní.“

Potom by prešiel na Myjavu a riekol by:

„Prvý dedičný pán Myjavy bol osvietený pán gróf Paulus de Nádažd, perpetus terral Fogaras et comitatuum Castriferrei et Soproniensis comes, agazonum regalium magister et consiliarius regius. Jeho manželka bola osvietená pani grófka Judita Reva, a syn Franciscus de Nádažd, uhorskej krajiny palatinus a pán otec, ktorý roku Pána 1594 mnohé pevnosti Turkom odňal a potom roku 1604 zomrel v Šárváre.“

No a teraz, keď vám už celú historiu Myjavy vyrozprával, ponúkne vás, aby ste si sadli. Pomyslíte si, že prestane, a že si oddýchnete. Ale horkýže, on znovu začne:

„Ecce, amici, ešte som niečo zabudol: Anno 1621 prišli kozáci na Myjavu pod vodcovstvom kniežaťa Krnovského, práve na deň svätej Kataríny. 84 osôb povraždili a kostol ľudskou krvou poškvrnili. Za to však Krnovského i trest boží neminul, lebo keď sa chcel veže zmocniť, bol prestrelený, tak že skonal. Aj anno 1623 Mansfeld dal na Myjave štyri úradné osoby zavraždiť a anno 1663 Turci a Tatari 707 ľudí z Myjavy odviedli, z ktorých mnohých postínali.“

„A tak vidíte, ide to i ďalej až do zunovania. No, ale viete čo, bračekovci: v tom hašterení sa a chrlení zlosti, ako i myjavský páter rád robí, nespočíva naše spasenie. Hromženie a potupovanie inovercov neoznačuje dobrého kňaza. Jestli teda máte v úmysle zostať kňazmi a chcete, aby z vás boli dobrí kňazi, musíte sa s ľudom nielen modliť, ale ho i učiť a osvecovať, jemu Bohom udelené dary vzdelávať, ním neopovrhovať, ale kde vám len bude možné, ujať a zastať sa ho, verte mi, že keď sa raz vymaní z otroctva, v ktorom sa nachodí teraz a príde k povedomiu, že bude vedeť oceniť sám seba; ocení potom i tých, ktorí sa ho ujali. Náš ľud nie je nevďačný, ale hlboko upadnutý, ubitý, zotročený od svojich i od nepriateľov. A preto ani niet sa čo diviť, keď sa zbojstvo rozmáha a nábožnosť a pravá viera v Boha padá. Jeden naháňa ho k jednej, druhý zas núti k druhej viere. Dnes je katolíkom, zajtra luteránom, pozajtra príde Turek: zostane mohamedánom. Rozorvaný je v ohľade náboženskom i občianskom. Šľachta, zemanstvo utláča ho poddanstvom; vojsko ho rabuje, nepriateľ ho zajíma, vraždí. Či mu teda do ohňa, či do vody. Tu zle, aj tam zle. Pomáha si teda každý ako najlepšie vie. A jestli to tak ešte dlhšie potrvá, môžeme očakávať alebo občiansku vojnu ako za časov Dózsových, alebo náboženskú, ako za časov Žižkových, alebo smiešanú, obidve odrazu.““

Šuhajci počúvali ako by každé slovo pohltiť chceli. Už i dorozprával a oni nepohnute sedeli, ako by čakali na pokračovanie. Tu však prišli s krstom a pán farár odišiel do kostola. Šuhajci však vyšli von prejsť sa. Keď sa vrátili, bol ich úmysel zmenený, lebo sa usniesli na tom, že teraz nepôjdu na Myjavu, ale že sa zabavia na Vrbovciach.