Ukážka z elektronickej knihy

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Vrbovčanské povesti a báje

Pavel Beblavý

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Erik Bartoš, Karol Šefranko, Katarína Tínesová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0052-0

Pôvodná publikácia

Pavel Beblavý. Vrbovčanské povesti a báje. Šimon Roháček. Modra 1912. 40 s. Pavel Beblavý zozbieral. Šimon Roháček vydal a vytlačil.

Bibliografické poznámky

Zlaté zrnká na Ostrom vrchu a iné povesti a báje

Posbieral Pavel Beblavý.

Cena 20 hal. Modra. Vydal a vytlačil Šimon Roháček. 1912

Vrbovčanské povesti a báje

Druhé vydanie

V Modre, 1912. Tlačil a vydal Šimon Roháček.

Predmluva

Mestečko Vrbovce leží v nitranskej stolici na hraniciach Moravy. Tu nachodia sa šiance z časov Rákócovských. V mestečku nachodí sa starožitný, do kríža stavaný kostol. Kto ho staval, nevie sa. Patril predtým evanjelickej cirkvi, teraz ho užívajú r.-katolíci, ktorých dľa najnovšieho popisu je tu 111 duší. Evanjelikov je tu 3425. Títo majú teraz svoj osobitný kostol s peknou, meďou pokrytou vežou. Majú i peknú školu. Obyvatelia sú Slováci. Z mestečka tohoto pošlo viacej o národ i cirkev zaslúžilých mužov. Tu sa narodili: Pavel Jozeffy, Štefan Leška, Ján Leška. Tu obydlená bola rodina Podhradských, Bórikovcov. Tu má svoj koreň i rodina Horňanských a mnohé iné.

Avšak nechcem písať historiu, ale len poviestky a báje, ktoré mi utkvely v pamäti. Z týchto teda niektoré tu zaznačujem.

Pracháreň

Na Vrbovciach vraj kedysi bola i pracháreň. Kedy to bolo, sa nevie. Pamätať ju nepamätá žiaden, lebo to kedysi dávno bolo. Zostalo len meno lúk, ktoré sa na úpätí vrchu Peckovej nachodia, kde prachárne maly kedysi stáť.

Prachárne tieto boly vraj tie najprvšie v Uhorsku. Majiteľ alebo majster prachární menoval sa Virgulini. Podľa mena mal byť teda Talianom.

Tento Virgulini vybral sa vraj raz do kostola. Dozor prachárne sveril na učňa alebo tovaryša. Tento, nevie sa, čo robil. Zásoba prachu sa chytila a vyhodila pracháreň i s gruntom do povetria. Veliké, ťažké zruby a stupy rozhodilo široko ďaleko po okolitých roľách.

Križnice zo stavania našli tam na roľach, ktoré sa ešte i dnes Križnicami menujú. Kde však zruby zahodené boly, to miesto dostalo meno Podzruby.

Keď Virgulini prišiel domov a videl tú spustu, to strašné spálenište, zalamoval rukama a behal s miesta na miesta, ustavične vyvolávajúc: Škodaj, škodaj, škodaj! A poneváč si to za príslovie vzal, pomenovali ho Škoday-om.

Tak hľa z Virguliniho zostal Škoday. Virgulini ale mal i jednoho syna, ktorý, čo sa vzrastu týka, zostal veľmi maličkým; podľa toho teda menovali ho nie Škoday, ale malý Škodáček. — Rodina Škodáčkovská podnes je veľmi rozšírená na Vrbovciach. Aby sa však rozoznať mohli, každý z nich má nejaké pridaté meno. Tak menovaný je: Škodáček z Újezdu; — z Mezného mlyna; — Horecký; — Cevák; — Vaculák; — Trneček; — Čmuľ atď.

Môj niekdajší principál, P. Sloboda, spomenul bol jeden raz predo mnou, že z rodiny tejto bol by mal pochodiť i chýrečný lekár Škoda. Či je tomu tak, povedať neviem. Zaznačujem to len jako dávno spomínané.

Nekrštenec

Prestúpenie šiesteho Božieho prikázania bolo kedysi prísne trestané. Ktorá deva utratila svoju poctivosť, nesmela sa ukázať medzi svobodnou chasou. Keď do kostola išla, miesto venca, party, musela sa slameným vechťom, provislom, obviazať. To bol jej veniec. Do kostola tiež nesmela ísť, ale len pri dverách mohla stáť. Tak trestaný bol i jej svodca.

Stávanie pri dverách kostolných trvalo za istý čas.

Neskoršie, keď slamené vence už prestaly, nebolo svobodno padlej deve sa tak nosiť jako panne, ale ani jako vydatej žene. Keď ženy nosily čepce s čipkami, padnutá deva, dokiaľ sa nevydala, nesmela nosiť ani ručník jako ostatné panny, ani čepec s čipkami, jako ostatné, ale len bez čipák, aby ju každý poznal.

Stalo sa teda, že jedenkrát jedna deva padla, alebo jako druhí hovoria, že keď Turci vpadnuli do mestečka, že od nich násilenstvom sprznená bola. Vedela, čo ju očakáva, a preto sa toho bála a svoju hanbu ukryť chcela. A už myslela, že sa jej to aj podarilo.

Raz v noci vykradla sa z domu. Nik ju nevidel, keď z domu odchodila, nik, kedy sa domov vrátila. Nik nevedel, čo kdesi robila.

Dosť skoro však hovorilo sa, že v jarku, ktorý tečie z Krúhov, poniže Vrboviec každú noc počuť detský plač. Mnohí, čo ztadiaľ v noci išli, tvrdili, že nielen počuli hlas dieťaťa, ale na svoje oči videli chlapca, ktorý za nimi bežal a sa ich pýtal: kde je jeho mamička? Druhých zase že sa spytoval:

„Nejste vy moja mamička?“

A keď mu odpovedali, že veru nie, ztratil sa v jarku, odkiaľ bolo počuť nariekanie:

Mamička ma pochovala,

pokrstiť ma nenechala.

Oj! kedy mňa vykopete,

a ku krstu prinesete,

nekrštenca nešťastného,

pod kameňom schovaného!

V jarku zahrabané dieťa nemalo pokoja, lebo nebolo pokrstené. Preto v noci vychádzalo zo svojho úkrytu. A keď videlo ľudí tadiaľ ísť, bežalo za nimi, vyvolávajúc: či oni nejsú jeho mamička, alebo, aby ho dali pokrstiť.

Jarok tento nachodí sa poniže Vrboviec, ponad Žurkovým mlynom. Tečie od východu na západ a sbiera jarné i dáždivé vody z Vesného vrchu a z Krúhov.

Jarok tento teda ešte i dnes menuje sa Nekrštenec a to preto, že v ňom pochované bolo dieťa, pochádzajúce od nekrštenca, alebo že nebolo pokrstené, a odtiaľ teda meno Nekrštenec.

Koniec ukážky