Date: 2013-12-31T23:00:00+00:00
Description: David Epstein – Športový gén
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Elektronická kniha

David Epstein

ŠPORTOVÝ GÉN

The Sports Gene

Prvé vydanie
www.premedia.sk

Vydavateľstvo Premedia, Bratislava 2014

Grafická úprava textu Izabela Koska

Jazyková redakcia Martin Grbjar

Copyright © David Epstein, 2013

All rights reserved

Translation © Tomáš Mrva, 2014

ISBN 978-80-8159-086-3

Pre Elizabeth, moju drahú mutáciu MC1R

ŠPORTOVÝ

GÉN

....... Úvod .......

Hľadanie športových génov

Micheno Lawrence bol šprintér v mojom stredoškolskom atletickom družstve. Tento syn jamajských rodičov bol nízky a zavalitý a jeho vydúvajúce sa brucho vykúkalo cez diery v sieťkovanom tričku, aké niektorí Jamajčania v tíme nosievali na tréningy. Po škole pracoval v McDonald’se a ostatní členovia družstva žartovali, že si pričasto pochutnával na jeho výrobkoch. Ale to mu nezabránilo v tom, aby bol rýchly ako blesk.

V 70. a 80. rokoch dvadsiateho storočia sa v Evanstone v štáte Illinois vytvorila malá diaspóra jamajských rodín, čo pomohlo tomu, že atletika sa stala obľúbeným športom na tamojšej strednej škole. (Následne naše družstvo vyhralo 24 titulov v našej konferencii v rokoch 1976 až 1999). Ako to majú výnimoční športovci vo zvyku, aj Micheno hovoril o sebe v tretej osobe. „Micheno nemá srdce,“ hovorieval pred veľkými pretekmi. Znamenalo to, že nemal žiadny súcit so súpermi. V roku 1998, keď som bol v poslednom ročníku, sa prebojoval zo štvrtého na prvé miesto na poslednom úseku štafety na 4x400 metrov, vďaka čomu sme vyhrali majstrovstvá štátu Illinois.

Všetci sme na strednej škole poznali takýchto športovcov. Takých, vďaka ktorým všetko vyzeralo jednoducho. Takých, čo boli quarterbackmi v americkom futbale a spojkami v bejzbale, alebo rozohrávačkami v basketbalovom družstve a skokankami do výšky. Prirodzené talenty.

Alebo nie? Zdedili Eli a Peyton Manningovci Archieho quarterbackovské gény, alebo sa z nich stali najužitočnejší hráči Super Bowlu preto, že vyrastali s loptou v ruke? Joe Bryant, prezývaný Želatína, zjavne odovzdal svoju postavu synovi Kobemu, ale odkiaľ je jeho výbušný prvý krok? A čo Paolo Maldini, ktorý ako kapitán priviedol AC Miláno k titulu vo futbalovej Lige majstrov štyridsať rokov po tom, ako to isté dokázal jeho otec Cesare? Daroval Ken Griffey starší bejzbalovú pálkarsku DNA svojmu synovi? Alebo bolo skutočným darom to, že ho vychovával v bejzbalovej šatni? Alebo oboje? V roku 2010, po prvý raz v dejinách športu, tvorili Irina a Oľga Lenské, matka a dcéra, polovicu izraelskej štafety na 4x100 metrov. Gén rýchlosti sa musí v tej rodine vyskytovať. Ale je vôbec niečo také? Existujú vôbec „športové gény“?

V apríli 2003 medzinárodné konzorcium vedcov oznámilo dokončenie projektu ľudského genómu. Po trinástich rokoch námahy (a dvestotisíc rokoch evolúcie moderného človeka) projekt zmapoval ľudský genóm; identifikovali všetkých približne 23-tisíc úsekov DNA, ktoré obsahujú gény. Zrazu vedci vedeli, kde majú hľadať najhlbšie korene ľudských čŕt, od farby vlasov po dedičné choroby a koordináciu medzi rukou a okom, ale podcenili, aké ťažké bude čítať tieto genetické inštrukcie.

Predstavte si genóm ako 23-tisícstranovú knihu receptov, ktorá sa nachádza uprostred každej ľudskej bunky a dáva pokyny na vytvorenie tela. Ak by ste dokázali prečítať tých 23-tisíc strán, dokázali by ste rozumieť všetkému tomu, ako telo vzniká. To bolo zbožné želanie vedcov. Namiesto toho, nielenže niektoré z 23-tisíc strán obsahujú inštrukcie pre veľa rôznych telesných funkcií, ale ak jednu stranu posuniete, zmeníte alebo vytrhnete, niektoré z ďalších 22 999 strán môžu náhle obsahovať nové inštrukcie.

V rokoch, ktoré nasledovali po rozlúštení ľudského genómu, vedci zaoberajúci sa športom vybrali jednotlivé gény, o ktorých si mysleli, že ovplyvňujú športové schopnosti a porovnávali rôzne verzie týchto génov v malých skupinách športovcov a nešportovcov. Nanešťastie pre tieto štúdie, majú jednotlivé gény zvyčajne taký malý účinok, že je takmer neodhaliteľný v malých vzorkách. Dokonca aj väčšina génov pre ľahko merateľné znaky, ako je výška, sa do značnej miery vyhýbala tomu, aby ich objavili. Nie preto, že by neexistovali, ale preto, že boli prikryté komplexnosťou genetiky.

Pomaly ale isto vedci začali zavrhovať malé štúdie jednotlivých génov a zamerali sa na nové a inovatívne metódy analyzovania, ako fungujú genetické inštrukcie. Keď to spojíme so snahou biológov, fyziológov a športových vedcov rozoznať, ako vzájomný vzťah medzi biologickým nadaním a tvrdým tréningom ovplyvňuje športové schopnosti, dostávame sa k veľkej debate o prírode a výchove a ich dosahu na šport. To si nevyhnutne vyžaduje pustiť sa do citlivých otázok, ako sú pohlavie a rasa. Keďže sa tam vybrala veda, urobí to aj táto kniha.

Všeobecná pravda je taká, že príroda a výchova sú také previazané v akejkoľvek oblasti športovej výkonnosti, že odpoveď je vždy: je to oboje. Ale to vo vede nie je uspokojujúce stanovisko. Vedci sa musia pýtať: „Ako konkrétne sa tu prejavuje príroda a výchova?“ a „Koľko každá z nich prispieva?“ Pri hľadaní odpovedí na tieto otázky sa športoví vedci zatúlali do oblasti moderného genetického výskumu. Táto kniha je mojím pokusom vystopovať, kam sa dostali a preveriť väčšinu toho, čo je známe a o čom sa vedú hádky ohľadom vrodeného nadania vrcholných športovcov.

Na strednej škole som premýšľal, či Micheno a ďalšie deti s jamajskými rodičmi, vďaka ktorým bolo naše družstvo také úspešné, môžu mať nejaký zvláštny gén rýchlosti, ktorý si priviezli zo svojho malého ostrova. Na vysokej škole som mal príležitosť behať proti Keňanom a premýšľal som, či gény vytrvalosti cestovali s nimi z východnej Afriky. V tom istom čase som si všimol, že tréningová skupina v našom družstve mohla pozostávať z piatich mužov, ktorí bežali bok po boku, krok za krokom, deň za dňom, a predsa z nich bolo päť úplne odlišných bežcov. Ako to bolo možné?

Po tom, ako sa skončila moja vysokoškolská bežecká kariéra, začal som študovať prírodné vedy a neskôr písať pre Sports Illustrated. Pri výskume a písaní Športového génu som mal príležitosť zmiešať v Petriho miske elitného športu to, čo sa mi pôvodne zdalo ako úplne oddelené záujmy – šport a vedu.

Práca na tejto knihe ma zaviedla k rovníku aj k polárnemu kruhu, dostal som sa do kontaktu s olympijskými víťazmi a majstrami sveta, so zvieratami a ľuďmi, ktorí sú nositeľmi vzácnych génových mutácií alebo podivných telesných charakteristík, ktoré výrazne ovplyvňujú ich športové schopnosti. Počas toho som sa naučil, že niektoré charakteristiky, ktoré som považoval za úplne dobrovoľné, ako napríklad športovcova vôľa trénovať, môžu mať v skutočnosti dôležité genetické zložky, a že iné, o ktorých som si myslel, že sú vrodené, ako bleskurýchle reakcie pálkarov v bejzbale a krikete, možno nie sú.

Začnime nimi.

......... 1 .........

Porazení dievčaťom nadhadzujúcim zospodu

Bezgénový model majstrovstva

Družstvo Americkej ligy sa topilo vo vážnych problémoch a v drese Národnej ligy bol na rade Mike Piazza, známy skvelými odpalmi. A tak vytiahli eso.

Šíkom najlepších pálkarov na svete kráčala na slnkom zaliate ihrisko Jennie Finchová. Jej plavé vlasy žiarili v jasnom svetle. V predchádzajúcich dvadsiatich štyroch rokoch hrali v softbalovom zápase[1] hviezd len hráči najvyššej bejzbalovej súťaže Major League Baseball (MLB). Dav zašumel vzrušením, keď 185-centimetrová hviezda americkej softbalovej reprezentácie prišla na métu nadhadzovača a uchopila loptičku do prstov.

Finchovú, ktorá o niekoľko mesiacov neskôr vyhrala zlatú medailu na olympiáde v roku 2004, pôvodne pozvali iba ako členku realizačného tímu Americkej ligy. Ale len dovtedy, kým hviezdy Americkej ligy neprehrávali v piatej zmene 1:9.

Ešte ani neprišla na kopček a obranní hráči z jej tímu si už posadali. Vnútropoliar si stiahol rukavice, ľahol si do hliny a použil druhú métu ako vankúš. Ďalší hráč využil príležitosť, aby sa napil. Koniec koncov, videli Finchovú nadhadzovať pri nácviku odpaľovania.

Ako súčasť predzápasového veselia si niekoľko hviezd najvyššej ligy otestovalo svoje schopnosti proti Finchovej nadhadzujúcej zospodu. Jej nadhody, odpaľované z kopčeka vzdialeného trinásť metrov a letiace rýchlosťou vyše sto kilometrov za hodinu, letia približne rovnako dlho ako 150-kilometrovou rýchlosťou letiace lopty zo štandardnej bejzbalovej méty nadhadzovača, vzdialenej osemnásť a pol metra. Nadhod rýchlosťou 150 kilometrov za hodinu je určite rýchly, ale pre bejzbalových profesionálov je to rutina. Navyše, loptička na softbal je väčšia, takže trafiť ju by malo byť ľahšie.

Tak či onak, Finchová každým švihnutím ruky posielala nadhody popri zmätených mužoch. Keď najlepší pálkar svojej generácie Albert Pujols vykročil, aby čelil Finchovej pri predzápasovej rozcvičke, ostatní hráči sa zoskupili okolo, aby sa na to pozreli. Finchová si nervózne upravila vrkoč. Na tvári mala široký úsmev. Bola rozveselená, ale aj znepokojená, že Pujols môže napáliť loptičku priamo na ňu. Okolo jeho mohutnej hrude sa hojdala strieborná retiazka, predlaktia mal široké ako hlaveň pálky. „V poriadku,“ povedal Pujols ticho, naznačujúc, že je pripravený. Finchová sa nahla dozadu, potom dopredu, rukou nakreslila obrovskú kružnicu. Prvý nadhod letel mierne privysoko. Pujols sa zaklonil, udivený tým, čo videl. Finchová sa zachichotala.

Vypustila ďalšiu rýchlu loptičku, tentoraz vysoko a do vymedzeného priestoru. Pujols sa defenzívne otočil, odvrátil hlavu. Za ním sa jeho profesionálni kolegovia hlasno zasmiali. Pujols vystúpil z pálkoviska, upokojil sa a vstúpil naspäť. Zavŕtal špičkou nohy do hliny a úpenlivo pozrel na Finchovú. Nasledujúci nadhod išiel priamo do stredu. Pujols urobil divoký náprah. Lopta preletela popri jeho pálke a diváci zahučali. Ďalší nadhod letel výrazne mimo a Pujols nechal loptičku preletieť. Potom nasledoval opäť dobrý nadhod a Pujols opäť zluftoval. Zostával jeden odpal a Pujols sa posunul úplne na koniec pálkoviska, zohol sa a zaujal nízky postoj.

Finchová sa napriahla a vypálila. Pujols minul. Výrazne. Otočil sa a odpochodoval smerom k svojim rehotajúcim sa spoluhráčom. Potom sa udivene zastavil. Otočil sa k Finchovej, sňal si čiapku a pokračoval v chôdzi. „Už to nikdy nechcem zažiť,“ povedal neskôr.

Brániaci hráči za Finchovou mali teda dobrý dôvod posadať si na ihrisko, keď sa zapojila do skutočného zápasu. Vedeli, že nebudú žiadne odpaly. Tak ako v predzápasovej rozcvičke, Finchová vyautovala obidvoch pálkarov, ktorým čelila. Piazzu vyautovala tromi priamymi nadhodmi. Zadnopoliar Brian Giles minul tak, že zo zotrvačnosti urobil piruetu. A potom sa Finchová vrátila do svojej úlohy ceremoniálnej koučky. Ani zďaleka však neprestala miasť hráčov z najvyššej ligy.

V rokoch 2004 a 2005 uvádzala pravidelnú rubriku v relácii televízie Fox This Week in Baseball (Týždeň v bejzbale), v ktorej cestovala do tréningových kempov tímov MLB a menila najlepších pálkarov na svete na nemotorných nádenníkov.

„Dievčatá toto triafajú?“ neveriacky sa pýtal zadnopoliar Seattle Mariners Mike Cameron po tom, ako minul nadhod o pätnásť centimetrov.

Keď sedemnásobný najužitočnejší hráč ligy Barry Bonds videl Finchovú v zápase hviezd, prešiel špalierom novinárov, aby ju mohol slovne zhodiť.

„Takže, Barry, kedy budem čeliť najlepšiemu?“ spýtala sa Finchová.

„Kedy chceš,“ odpovedal sebavedomo Bonds. „Si pekná a šikovná, tak ťa tu čaká jeden podobný chlapík,“ povedal Bonds, ktorý súčasne flirtoval a šuchoril sa ako páv. Potom povedal Finchovej, aby si priniesla ochrannú sieťku, keď bude pripravená postaviť sa proti nemu, pretože „pri mne ju budeš potrebovať... trafím ťa.“

„Iba jeden muž sa toho dotkol,“ odpovedala Finchová.

„Dotkol?“ povedal so smiechom Bonds. „Ak to prejde cez domácu métu, tak sa toho dotknem. Tvrdo.“

„Poviem mojim ľuďom, aby zavolali tvojim a dohodneme to,“ odvetila mu Finchová.

„Á, platí! Môžeš mi zavolať priamo, dievčatko,“ povedal Bonds. „Prijímam výzvy priamo... odvysielame to aj v televízii, na celonárodnom kanáli. Chcem, aby to svet videl, aby to každý videl.“

A tak Finchová odcestovala, aby čelila Bondsovi – tentoraz bez fanúšikov a médií naokolo – a melódia jeho posmeškov sa rýchlo zmenila. Bonds videl, ako niekoľko nadhodov preletelo okolo neho a trval na tom, aby ho kamery nefilmovali. Finchová nadhadzovala loptičku za loptičkou vedľa neho, kým jeho prizerajúci sa spoluhráči potvrdzovali, že išlo o správne nadhody. „To je mimo!“ prosil Bonds, načo mu jeden z jeho spoluhráčov odpovedal: „Barry, máš tu dvanásť rozhodcov.“ Bonds sledoval, ako okolo neho preletel tucet nadhodov bez toho, že by dokázal viac ako iba náprah. Až keď mu Finchová začala hovoriť, aké nadhody budú nasledovať, ťukol niekoľko nečistých loptičiek, ktoré skončili zopár desiatok centimetrov od neho. Bonds vyzýval Finchovú: „Pokračuj, hoď tú loptičku!“ A ona to urobila a hodila ju rovno popri ňom.

Keď Finchová prišla za Alexom Rodriguezom, úradujúcim najužitočnejším hráčom ligy, Rodriguez sa pozeral Finchovej cez rameno, keď hádzala cvičné nadhody jednému z lapačov jeho družstva. Ten minul tri z prvých piatich nadhodov. Keď to Rodriguez videl, na Finchovej sklamanie jednoducho odmietol vstúpiť na pálkovisko. Naklonil sa dopredu a povedal jej: „Nikto si zo mňa nebude robiť blázna.“

Vedci sa štyri desaťročia snažia poskladať obraz toho, ako špičkoví športovci zachytávajú rýchlo letiace objekty.

Intuitívne vysvetlenie je, že ľudia ako Albert Pujols a Roger Federer jednoducho majú genetický dar rýchlejších reflexov, ktorý im dáva viac času reagovať na loptičku. Ibaže to nie je pravda.

Keď ľudí testujú na „jednoduchý reakčný čas“ – ako rýchlo stlačia tlačidlo v reakcii na svetlo – väčšine z nás, či už sme učitelia, právnici alebo profesionálni športovci, to trvá asi dvesto milisekúnd, čiže pätinu sekundy. Pätina sekundy je minimálny čas, ktorý potrebuje sietnica na konci ľudského oka, aby prijala informáciu a aby sa tá informácia prepravila synapsiami – medzerami medzi neurónmi, na ktorých prekonanie treba niekoľko milisekúnd – do primárnej zrakovej kôry v zadnej časti mozgu, a aby mozog vyslal správu mieche, ktorá dá do pohybu svaly. Toto všetko sa stane doslova v okamihu. (Mihnutie okom, keď vám svetlo zasvieti do tváre, trvá 150 milisekúnd.) Nech už dvesto milisekúnd ubehne akokoľvek rýchlo, vo svete 160-kilometrových bejzbalových nadhodov a 210-kilometrových tenisových podaní je to príliš pomalé.

Typický rýchly bejzbalový nadhod preletí zhruba tri metre iba za 75 milisekúnd, ktoré treba na to, aby sietnica jednoducho potvrdila, že loptička je v zornom poli a na to, aby informáciu o trase letu a rýchlosti loptičky odovzdala mozgu. Celý let bejzbalovej loptičky z nadhadzovačovej ruky na domácu métu trvá iba 400 milisekúnd. A pretože polovicu tohto času trvá len spustenie činnosti svalov, špičkový pálkar musí vedieť, kde sa napriahnuť, krátko po tom, ako loptička opustí nadhadzovačovu ruku, dávno pred tým, ako bude čo len na polceste k domácej méte. Časový úsek na zasiahnutie loptičky, keď je na dosah pálky, je päť milisekúnd a pretože uhlová pozícia loptičky vo vzťahu k pálkarovmu oku, keď sa približuje k méte, sa mení tak rýchlo, držať sa rady „sleduj loptičku“ je doslova nemožné. Ľudia nemajú dostatočne rýchly zrakový systém na to, aby sledovali loptičku počas celého jej letu. Pálkar by mohol aj zavrieť oči, keď sa loptička dostane na polcestu k domácej méte. Pri rýchlosti nadhodov a obmedzeniach nášho tela sa zdá byť zázrak, že niekto vôbec loptičku trafí.

A predsa, Albert Pujols a ďalší hráči z výberu hviezd sa živia tým, že vidia – a triafajú – loptičku letiacu rýchlosťou 150 kilometrov za hodinu. Prečo sa teda menia na amatérov, keď čelia 110-kilometrovej loptičke zo softbalu? Je to preto, že jediný spôsob, ako trafiť loptičku letiacu vysokou rýchlosťou je schopnosť vidieť do budúcnosti, a keď bejzbalista stojí zoči-voči softbalovej nadhadzovačke, prichádza o svoju krištáľovú guľu.

Takmer štyridsať rokov pred tým, ako sa Janet Starkesová stala jednou z najvplyvnejších výskumníčok športu na svete, bola 157-centimetrovou rozohrávačkou, ktorá strávila jedno leto s kanadským reprezentačným družstvom. Jej pretrvávajúci vplyv na šport má však korene mimo ihriska, v práci, ktorú začala ako študentka na univerzite vo Waterloo. Vo svojom výskume sa snažila zistiť, prečo sú dobrí športovci dobrí.

Testy vrodeného telesného „hardvéru“ – kvalít, s ktorými sa športovec zjavne rodí, ako je jednoduchý reakčný čas – len veľmi málo pomohli vysvetliť športovú výkonnosť. Reakčné časy špičkových športovcov sa stále pohybovali okolo pätiny sekundy, rovnako ako reakčné časy náhodne testovaných ľudí.

Starkesová sa teda zamerala na niečo iné. Počula o výskume letových dispečerov, ktorý používal „testy zachytenia signálu“ na zmeranie, ako rýchlo dispečer dokáže preosiať vizuálne informácie, aby určil prítomnosť alebo absenciu rozhodujúcich signálov. Dospela k záveru, že takéto štúdie vnemových kognitívnych zručností, ktoré sa učíme praxou, môžu byť plodné. A tak v roku 1975 ako súčasť svojej absolventskej práce Starkesová vynašla moderný športový „spojovací“ (oklúzny) test.

Zozbierala tisíce fotografií zo ženských volejbalových zápasov a vytvorila diapozitívy záberov, kde lopta bola v zábere, aj takých, kde lopta práve zmizla zo záberu. Na mnohých fotografiách bola orientácia a činnosť tiel hráčok takmer identická bez ohľadu na to, či lopta bola v zábere, keďže len málo sa zmenilo v okamihu, keď lopta zmizla z fotografie.

Starkesová potom pripojila obrazovku k diaprojektoru a požiadala volejbalistky, ktoré hrávali súťažne, aby sa pozreli na diapozitívy na zlomok sekundy a rozhodli, či lopta bola, alebo nebola na zábere, ktorý sa im práve mihol pred očami. Zbežný pohľad bol príliš rýchly na to, aby sledujúca osoba skutočne videla loptu, takže zámerom bolo určiť, či hráčky videli celý dvorec a reč tela hráčok inak ako priemerný človek, čo im umožňovalo určiť, či sa tam lopta nachádzala.

Výsledky prvých spojovacích testov Starkesovú ohromili. Na rozdiel od výsledkov testov reakčného času bol rozdiel medzi špičkovými volejbalistkami a nováčikmi enormný. Elitné hráčky potrebovali pohľad trvajúci len zlomok sekundy, aby určili, či sa tam lopta nachádza. A čím lepšia hráčka, tým rýchlejšie dokázala vytiahnuť relevantnú informáciu z každého záberu.

V jednom prípade Starkesová testovala členky kanadského reprezentačného tímu vo volejbale, do ktorého v tom čase patrila aj jedna z najlepších nahrávačiek na svete. Nahrávačka bola schopná dedukovať, či sa lopta nachádza na obrázku, ktorý sa jej pred očami objavil na šestnásť tisícin sekundy. „Je to veľmi ťažká úloha,“ povedala mi Starkesová. „Ľudia, ktorí sa nevyznajú vo volejbale, za šestnásť milisekúnd uvidia iba záblesk svetla.“

Nahrávačka svetovej triedy nielenže odhalila prítomnosť alebo absenciu lopty za šestnásť milisekúnd, ale aj zozbierala dostatok vizuálnych informácií na to, aby vedela, kedy a kde fotografia vznikla. „Po každom diapozitíve povedala, či tam bola lopta alebo nie,“ hovorí Starkesová, „a potom niekedy povedala: ,To bolo družstvo Sherbrooke po tom, ako dostalo nové dresy, takže fotografia musela vzniknúť vtedy a vtedy.‘“ Mihnutie oka pre jednu ženu bolo naplno sformovaným rozprávaním pre inú ženu. Bol to silný náznak, že jedným z kľúčových rozdielov medzi špičkovými a začínajúcimi športovcami je spôsob, ako sa učili vnímať hru, viac než základná schopnosť rýchlo reagovať.

Krátko po získaní doktorátu začala Starkesová pôsobiť na fakulte na McMasterovej univerzite a pokračovala v spojovacích testoch s kanadským reprezentačným tímom v pozemnom hokeji. V tom čase bol ortodoxný názor trénerov pozemného hokeja, že vrodené reflexy majú prvoradú dôležitosť. Naopak, myšlienka, že naučené vnemové zručnosti sú puncom špičkového výkonu, bola kacírska.

V roku 1979, keď Starkesová začala pomáhať kanadskej reprezentácii v pozemnom hokeji s prípravou na olympiádu v roku 1980, bola zhrozená, keď zistila, že tréneri sa spoliehajú na zastarané myšlienky pri výbere a zložení družstva. „Mysleli si, že každý vidí ihrisko rovnako,“ hovorí. „Na výber používali testy jednoduchého reakčného času a mysleli si, že to bude dobrý určujúci činiteľ toho, kto budú najlepší brankári alebo útočníci. Bola som ohromená, že nemali ani poňatia o tom, že reakčný čas nemusí byť predpokladom ničoho.“

Samozrejme, Starkesová vedela o tom svoje. V spojovacích testoch pozemných hokejistiek zistila to isté, čo u volejbalistiek – a ešte viac. Špičkové pozemné hokejistky nielenže dokázali rýchlejšie ako mihnutím oka určiť, či bola loptička v zábere, alebo nie, ale dokázali aj presne rekonštruovať situáciu na ihrisku aj po letmom pohľade. Toto platilo od basketbalu až po futbal. Bolo to, akoby každý špičkový športovec mal zázračnú fotografickú pamäť, ktorá sa týkala jeho športu. Otázkou je teda, aké dôležité sú tieto vnemové schopnosti pre vrcholných športovcov a či sú alebo nie sú výsledkom genetických darov.

Neexistuje lepšie miesto na hľadanie odpovede ako typ súťaže, kde je dej pomalý, zámerný a zbavený obmedzení svalov a šliach.

Začiatkom 40. rokov dvadsiateho storočia začal holandský šachový majster a psychológ Adriaan de Groot pátrať po jadre šachových schopností. De Groot testoval šachistov rôznych úrovní a snažil sa rozčleniť, čo robí veľmajstra lepším ako priemerného profesionála, a čo robí priemerného profesionála oveľa lepším ako klubového hráča.

V tom čase sa vo všeobecnosti usudzovalo, že lepší šachisti myslia v hre viac dopredu ako menej schopní hráči. To je pravda, keď porovnáte skúsených hráčov s úplnými nováčikmi. Ale keď de Groot požiadal veľmajstrov aj obyčajných dobrých hračov, aby prerozprávali svoje rozhodovanie pri neznámej hernej situácii, zistil, že hráči rozličných výkonnostných úrovní premýšľajú o rovnakom množstve figúrok a navrhujú v podstate rovnaké usporiadanie možných ťahov. Premýšľal, prečo teda veľmajstri nakoniec urobia lepšie ťahy.

De Groot zoskupil štyroch šachistov ako predstaviteľov svojich výkonnostných úrovní: veľmajstra a majstra sveta, majstra, mestského šampióna a priemerného klubového hráča.

De Groot požiadal ďalšieho majstra, aby prišiel s rôznymi šachovými pozíciami vybratými z bezvýznamných zápasov, a potom urobil niečo veľmi podobné tomu, čo o tridsať rokov neskôr spravila so športovcami Starkesová. Na niekoľko sekúnd ukázal hráčom šachovnice a potom ich požiadal, aby na prázdnej šachovnici zrekonštruovali postavenie. Výsledkom boli rozdiely medzi jednotlivými úrovňami, obzvlášť medzi dvoma majstrami a dvoma nemajstrami, „také veľké a jednoznačné, že sotva potrebovali ďalšie podporné dôkazy,“ napísal de Groot.

Pri štyroch pokusoch veľmajster zreprodukoval celú šachovnicu po tom, ako ju videl tri sekundy. Majster dokázal to isté dva razy. Ani jeden zo slabších hráčov nedokázal úplne zrekonštruovať šachovnicu. Celkovo veľmajster a majster správne nahradili viac ako 90 percent figúrok v pokusoch, kým mestský šampión mal úspešnosť 70 percent a klubový hráč iba okolo 50 percent. Za päť sekúnd veľmajster pochopil z hernej situácie viac ako klubový hráč za pätnásť minút. De Groot napísal, že v týchto testoch „je zjavné, že skúsenosť je základom väčších úspechov majstrov.“ Potrvá však tri desaťročia, kým sa potvrdí, že to, čo de Groot videl, bola naozaj získaná schopnosť, a nie výsledok vrodenej zázračnej pamäti.

V prelomovej štúdii uverejnenej v roku 1973 psychológovia z Carnegieho a Mellonovej univerzity William G. Chase a Herbert A. Simon – neskorší nositeľ Nobelovej ceny – zopakovali de Grootov pokus a pridali k tomu háčik: testovali hráčov na šachovniciach s náhodnými postaveniami, ktoré sa nikdy v zápase nemohli vyskytnúť. Keď hráči dostali päť sekúnd na to, aby si preštudovali náhodnú pozíciu a potom ju zreprodukovali, spomienková výhoda majstrov sa vytratila. Zrazu bola ich pamäť taká ako priemerných hráčov.

Aby vysvetlili, čo videli, Chase a Simon navrhli „útržkovú teóriu“ schopnosti, kľúčovú myšlienku v štúdiu hier ako šach, ale aj športov. Pomáha vysvetliť, čo Janet Starkesová zistila pri práci s pozemnými hokejistkami a volejbalistkami.

Šachoví majstri a vrcholoví športovci podobne „kúskujú“ informácie na šachovnici alebo na ihrisku. Inými slovami, namiesto toho, aby zápasili s veľkým počtom jednotlivých častí, nevedome zoskupujú informácie do menšieho množstva zmysluplných zlomkov založených na vzoroch, ktoré videli predtým. Kým priemerný klubový hráč v de Grootovej štúdii si prezeral a snažil sa zapamätať si postavenie dvadsiatich jednotlivých figúrok, veľmajster si potreboval zapamätať iba zlomky postavenia niekoľkých figúrok, pretože vzťahy medzi figúrkami mu dávali veľký zmysel.[2]

Veľmajster plynulo hovorí jazykom šachu a má mentálnu databázu miliónov usporiadaní figúrok, ktoré sú rozdelené do najmenej tristotisíc zmysluplných zlomkov, ktoré sú zase zoskupené do mentálnych „šablón“, veľkých usporiadaní figúrok (alebo ľudí, v prípade športovcov), kde sa niektoré figúrky môžu presúvať bez toho, aby toto usporiadanie nebolo rozoznateľné. Tam, kde je začiatočník zavalený informáciami a náhodnosťou, majster vidí známy poriadok a štruktúru, čo mu umožňuje zamerať sa na informáciu, kľúčovú pre rozhodnutie, ktoré je poruke. „Na to, čo sa kedysi dosahovalo pomalým, vedomým uvažovaním, dnes prichádzame rýchlym, nevedomým vnemovým spracúvaním,“ napísali Chase a Simon. „Ak šachový majster povie, že ,vidí‘ správny ťah, nie je to prerieknutie.“

Štúdie, ktoré sledujú pohyby očí skúsených harcovníkov, či už sú to šachisti, pianisti, chirurgovia alebo športovci, dospeli k záveru, že ako postupne získavajú skúsenosti, rýchlejšie pretriedia vizuálne informácie a oddelia zrno od pliev. Rýchlo prenesú svoju pozornosť od nepodstatných vecí a prejdú k dátam, ktoré sú najdôležitejšie pre určenie nasledujúceho pohybu. Kým nováčikovia premýšľajú o jednotlivých figúrkach alebo hráčoch, skúsení hráči sústredia viac pozornosti na priestor medzi figúrkami alebo hráčmi, ktorý je podstatný pre zjednocujúci vzťah časti k celku.

V športe je najdôležitejšie to, že poradie vnímania umožňuje špičkovým športovcom vybrať kľúčovú informáciu z usporiadania hráčov alebo jemných zmien v pohybe tela súpera, aby dokázali mimovoľne predvídať, čo sa stane.

Bruce Abernethy bol študentom na Queenslandskej univerzite a vášnivým hráčom kriketu, keď koncom sedemdesiatych rokov dvadsiateho storočia začal rozvíjať metódy Janet Starkesovej. Abernethy začal používať osemmilimetrový film na nakrúcanie kriketových nadhadzovačov. Potom ukázal video pálkarom, ale urobil strih tesne pred hodom a nechal ich predvídať, kam bude loptička smerovať. Nebolo prekvapením, že skúsení hráči lepšie predvídali smer loptičky ako začiatočníci.

Abernethy, dnes dekan pre výskum na Queenslandskej univerzite, počas desaťročí, ktoré odvtedy uplynuli, čoraz dômyselnejšie používal spojovacie testy, aby objasnil podstatu vnemových schopností v športe. Svoje štúdie preniesol z obrazovky na ihriská a dvorce. Nasadil tenistom okuliare, ktoré sa stanú nepriehľadnými, len čo sa súper chystá udrieť do loptičky. Kriketovým pálkarom zase dal kontaktné šošovky s rozličnými úrovňami rozmazanosti.

Nosnou myšlienkou Abernethyho zistení je, že vrcholoví športovci potrebujú menej času a menej vizuálnych informácií na to, aby vedeli, čo sa stane v budúcnosti, a bez toho, aby o tom vedeli, sa zameriavajú na kľúčové vizuálne informácie, tak ako šachisti. Špičkoví športovci porcujú informácie o telách a postavení hráčov tak, ako to robia šachoví veľmajstri s vežami a strelcami. „Testovali sme popredných kriketových pálkarov tak, že videli iba loptičku, ruku, zápästie a predlaktie, a predsa si počínali lepšie ako pri náhodnom hádaní,“ hovorí Abernethy. „Zdá sa to bizarné, ale medzi rukou a pažou sa nachádzajú dôležité informácie, z ktorých skúsení hráči získavajú indície pre rozhodnutia.“

Abernethy zistil, že vrcholní tenisti dokážu z nepatrných posunov trupu súpera pred podaním rozoznať, či úder pôjde na ich forhend alebo bekhend, kým priemerní hráči musia čakať na pohyb rakety, čo ich stojí vzácny čas na reakciu. (Ak v bedmintone Abernethy skryje raketu a celé predlaktie, špičkoví hráči sa zmenia na takmer úplných začiatočníkov, čo naznačuje, že informácie z predlaktia sú v tomto športe kľúčové.)

Profesionálni boxeri majú podobnú schopnosť. Úder Muhammada Aliho letel na tvár súpera vzdialeného pol metra iba štyridsať milisekúnd. Bez predvídania založeného na pohyboch tela by Aliho súperi boli porazení v prvom kole po tom, ako by ich zasiahol každý úder. (Aliho schopnosť utajiť trajektóriu úderu a tak zmiasť súperovu predvídavosť často znamenala, že ich tak či onak poslal na zem o niekoľko kôl neskôr.)

Dokonca aj schopnosti, ktoré sa zdajú úplne inštinktívne – napríklad doskok v basketbale po odraze lopty od obruče – majú základy v naučených vnemových schopnostiach a databáze vedomostí o tom, ako nepatrné naklonenie strelcovho tela zmení trajektóriu lopty. Je to databáza, ktorá sa dá vybudovať iba precíznym tréningom.[3]

Bez tejto databázy je každý športovec ako šachový majster hľadiaci na náhodne rozložené figúrky, alebo ako Albert Pujols čeliaci Jennie Finchovej, ukrátený o informácie, ktoré mu umožňujú predvídať budúcnosť. Keďže Pujols nemal mentálnu databázu Finchovej pohybov tela, jej trendov nadhadzovania alebo dokonca rotácie loptičky, aby mohol predvídať, čo sa udeje, musel vždy reagovať na poslednú chvíľu. A Pujolsova jednoduchá reakčná rýchlosť je taká, ako u bežného smrteľníka.

Keď ho testovali vedci na Washingtonovej univerzite v St. Louis, tento najlepší pálkar svojej éry mal jednoduchý reakčný čas v 66. percentile (bol rýchlejší, ako 66 percent zvyšných časov) v porovnaní s náhodnou vzorkou vysokoškolských študentov.

Nikto sa nerodí so schopnosťami predvídať vyžadovanými od špičkového športovca. Keď Abernethy študoval pohyby očí špičkových bedmintonistov a začiatočníkov, zistil, že nováčikovia sa pozerali na správnu časť súperovho tela, ale jednoducho nemali databázu potrebnú na to, aby z nej vytiahli informácie. „Ak by ju mali,“ hovorí Abernethy, „bolo by oveľa ľahšie trénovať ich tak, aby dosiahli špičkovú úroveň. Len by ste im povedali: ,Pozeraj sa na ruku.‘ Alebo pre bejzbalového pálkara by rada neznela, aby sa pozeral na loptu, ale na rameno. V skutočnosti, ak im to poviete, z dobrého hráča sa stane horší.“

Keď jednotlivec trénuje nejakú činnosť, či už je to odpaľovanie, nadhadzovanie alebo šoférovanie auta, mentálne procesy zapojené do vykonávania tejto činnosti prechádzajú z oblasti mozgu v čelovom laloku, kde sídlia vyššie funkcie, do primitívnejších oblastí, ktoré kontrolujú automatické procesy alebo činnosti, ktoré môžete vykonávať „bez myslenia“.

V športe je automatizácia mozgu taká špecifická, že zobrazovanie mozgu ľudí, ktorí trénujú konkrétnu činnosť, ukázalo, že aktivita v čelovom laloku sa zoslabí, len keď vykonávajú túto konkrétnu úlohu. Keď bežcov posadia na bicykle alebo ručné bicykle (kde pedály krútite rukami, a nie nohami), aktivita ich čelového laloku sa zvýši v porovnaní s tým, keď bežia, hoci sa zdá, že bicyklovanie si nevyžaduje veľa vedomého premýšľania. Telesná činnosť, ktorú človek trénuje, je v mozgu veľmi špecificky zautomatizovaná. Aby sme sa vrátili k Abernethyho argumentu, „premýšľanie“ o činnosti je znakom začiatočníka v športe, alebo kľúčom k premene špičkového športovca späť na amatéra. (Psychologička z Chicagskej univerzity Sian Beilocková dokázala, že golfista môže prekonať zlyhanie pri dohrávke do jamky spôsobené tlakom – paralýzu analýzou, ako to nazýva – tak, že si bude spievať, a tak zamestná oblasti vyššieho vedomia v mozgu.)

Kúskovanie a automatizácia sú spoločníkmi na ceste k vrcholnej výkonnosti. Iba rozoznaním indícií a vzorcov rýchlosťou nevedomého procesu dokáže Albert Pujols určiť, či má alebo nemá švihnúť po loptičke, aj keď loptička sotva opustila nadhadzovačovu ruku. To isté platí pre quarterbacka v americkom futbale Peytona Manninga. Nemôže sa zastaviť zoči-voči rútiacim sa súperovým obrancom a vedome analyzovať obranné postavenia a tvary, ktoré sa naučil počas hodín a rokov tréningu a študovania videozáznamov. Má niekoľko sekúnd na to, aby očami prešiel ihrisko a hodil loptu. Je veľmajstrom rýchleho šachu, len namiesto strelcov a pešiakov sú proti nemu linebackeri a hráči v pozícii safety. (V tom istom čase sa obranní kouči tímov Národnej futbalovej ligy snažia premiestniť hráčov tak, aby Manninga posadili k šachovnici, ktorá vyzerá zavádzajúco alebo náhodne.)

Výsledok štúdií schopností od de Groota po Abernethyho možno zhrnúť do jednej frázy, ktorá sa opakovala ako pokazená platňa v mojich rozhovoroch s psychológmi študujúcimi schopnosti: „Je to softvér, nie hardvér.“ Znamená to, že vnemové športové schopnosti, ktoré oddeľujú majstrov od diletantov sa učia alebo sťahujú (ako softvér), praxou. Nie sú základnou výbavou ľudského stroja. Tento fakt pomohol splodiť najznámejšiu teóriu týkajúcu sa schopností v modernom športe. Nie je v nej žiadne miesto pre gény.

Začalo sa to hudobníkmi.

Pre potreby svojej štúdie sa v roku 1993 traja psychológovia obrátili na hudobnú akadémiu v Berlíne známu výchovou huslistov svetovej triedy.

Profesori na akadémii pomohli psychológom identifikovať desať „najlepších“ študentov, takých, z ktorých by sa mohli stať sólisti na medzinárodnej scéne, desať „dobrých“ študentov, ktorí by si mohli zarábať na živobytie v symfonickom orchestri, a desať slabších študentov, ktorých charakterizovali ako „učiteľov hudby“, pretože to bude ich kariérna dráha.

Psychológovia urobili podrobné rozhovory so všetkými tridsiatimi študentmi a zistili istú podobnosť. Všetci hudobníci zo všetkých troch skupín začali navštevovať systematické hodiny hudby vo veku približne osem rokov a všetci sa rozhodli stať hudobníkmi, keď mali zhruba pätnásť rokov. A napriek rozdielom v schopnostiach huslisti zo všetkých troch skupín venovali tejto činnosti ohromných 50,6 hodiny týždenne, či už chodili na hodiny hudobnej teórie, počúvali hudbu, cvičili alebo vystupovali.

Potom sa objavil zásadný rozdiel. Huslisti v prvých dvoch skupinách strávili individuálnym cvičením 24,3 hodiny týždenne v porovnaní s 9,3 hodinami v poslednej skupine. Možno teda neprekvapuje, že hudobníci považovali individuálne cvičenie za najdôležitejší aspekt svojej prípravy, aj keď oveľa únavnejší ako skupinové skúšanie alebo hranie pre zábavu. Zdalo sa, že všetko v životoch huslistov v prvých dvoch skupinách sa odohráva okolo cvičenia a zotavovania sa z neho. Spali šesťdesiat hodín týždenne v porovnaní s 54,6 hodinami v poslednej skupine. Ale ani hodiny strávené individuálnym cvičením nerobili rozdiel medzi prvými dvoma skupinami.

Psychológovia teda požiadali huslistov, aby retrospektívne odhadli, koľko cvičili odo dňa, keď začali hrávať. Špičkoví hráči začali hromadiť hodiny rýchlejšie po tom, ako prvý raz vzali husle do ruky. Do veku dvanásť rokov mali najlepší huslisti náskok tisíc hodín pred budúcimi učiteľmi. A hoci prvé dve skupiny trávili na akadémii rovnaký čas cvičením, budúci sólisti nazhromaždili do veku osemnásť rokov v priemere 7 140 hodín individuálneho tréningu v porovnaní s 5 301 hodinami v skupine „dobrých“ huslistov a 3 420 hodinami medzi budúcimi učiteľmi. Psychológovia v podstate došli k záveru, že to, čo sa môže chápať ako vrodený hudobný talent, sú v skutočnosti nahromadené roky cvičenia.

Pozoruhodné bolo zistenie, že špičkoví klaviristi mali v priemere podobný počet hodín individuálneho cvičenia ako vrcholní huslisti, akoby existovalo nejaké univerzálne pravidlo majstrovstva. Výskumníci použili odhady týždenného skúšania na tvrdenie, že majstrovskí hudobníci, bez ohľadu na to, na akom nástroji hrávali, nazhromaždili do veku dvadsať rokov desaťtisíc hodín cvičenia, a že sa vo väčšom množstve venujú „zámernému tréningu“, tomu typu namáhavého cvičenia, ktoré núti hudobníka ísť na hranicu svojich schopností. Je to ten typ tréningu, ktorý sa často odohráva osamote.

V dnes slávnej štúdii Úloha zámerného tréningu na získaní majstrovskej výkonnosti autori rozšírili svoje závery aj na šport. Citovali testy Janet Starkesovej, ktoré ukázali, že naučené vnemové majstrovstvo je dôležitejšie ako vrodené reakčné schopnosti. Nahromadené hodiny tréningu sa podľa nich maskovali ako vrodený talent v hudbe aj v športe.

Hlavný autor štúdie, psychológ K. Anders Ericsson, momentálne pôsobiaci na Floridskej štátnej univerzite začal byť považovaný za otca pravidla o desaťtisíc hodinách – aj keď sám ho nikdy nenazval pravidlom – alebo „rámca zámerného tréningu“, ako je známy medzi tými, ktorí študujú získavanie schopností.

Ericsson je považovaný za experta na expertov. On a ďalší zástancovia tejto koncepcie tvrdia, že nahromadený tréning je skutočným čarodejníkom za oponou vrodeného talentu v odvetviach siahajúcich od šprintu po chirurgiu.

Keď sa do popredia dostala genetika, Ericsson zapracoval do svojich prác aj gény. V článku z roku 2009 Smerom k vede výnimočných výsledkov Ericsson a jeho spoluautori píšu, že gény potrebné na to, aby sa niekto stal profesionálnym športovcom (alebo profesionálom v čomkoľvek), „sa nachádzajú v DNA všetkých zdravých jedincov“. Podľa tohto názoru sa majstri odlišujú históriou svojho tréningu, nie génmi. Médiá Ericssonovu prácu často interpretovali tak, že desaťtisíc hodín je potrebných a dostačujúcich na to, aby sa z kohokoľvek stal majster v čomkoľvek. Pokračovaním tejto myšlienky je, že nikto nedosiahne majstrovstvo, keď bude trénovať menej, a každý dosiahne majstrovstvo po dosiahnutí tejto hranice.

Na obálkach viacerých knižných bestsellerov a v množstve článkov pravidlo desaťtisíc hodín (známe aj ako pravidlo desiatich rokov) zakorenilo vo svete športu a stalo sa impulzom pre to, aby deti skoro začali s tvrdým tréningom.

V niektorých prípadoch autori opisujúci Ericssonovu prácu nechali priestor pre individuálne genetické rozdiely ako doplnok k rozdielom, ktoré vznikli tréningom. Iní zobrali pravidlo o desaťtisíc hodinách doslovne a neponechali miesto genetickým darom. Počas práce na tejto knihe som o desaťtisíc hodinách počul v takých odlišných kontextoch, ako bol rozhovor s vedcom pracujúcim pre Olympijský výbor USA a výročný list hedžového fondu investorom, ktorý vysvetľoval princípy jeho úspechu.

Dokonca som sa zoznámil s golfistom, ktorý toto pravidlo testuje sám na sebe.

1 Softbal je rýchlejšou a jednoduchšou verziou bejzbalu, princíp je rovnaký, ale hrá sa na menšom ihrisku a s väčšou loptou, pozn. red.

2 Všetci používame formy zlomkov každý deň. Vezmite si taký jazyk: ak vás požiadam, aby ste si zapamätali dvadsaťslovnú vetu, bude pre vás oveľa ľahšie zapamätať si ju, ako keby som vám dal dvadsať náhodných slov, ktoré nemajú žiadny vzájomný zmysluplný vzťah.

3 Profesionálne kriketové tímy prestávajú používať nadhadzovacie stroje, pretože nerozvíjajú schopnosti rozoznávania pohybu tela, ktoré pálkari potrebujú na predvídanie.

......... 2 .........

Príbeh dvoch skokanov do výšky

(Alebo desaťtisíc hodín plus-mínus

desaťtisíc hodín)

Dvadsiateho siedmeho júna 2009, v deň svojich tridsiatych narodenín sa Dan McLaughlin rozhodol urobiť niečo špeciálne: dal výpoveď ako komerčný fotograf v Portlande v štáte Oregon a stal sa profesionálnym golfistom. Jeho golfové skúsenosti v predchádzajúcich troch desaťročiach pozostávali z dvoch výletov na odpalisko so starším bratom, keď boli deti. Okrem tenisu v mládežníckej kategórii a jednej sezóny cezpoľného behu na strednej škole sa McLaughlin nikdy nezúčastňoval na športových súťažiach. Ale niečo sa muselo zmeniť.

V roku 2003 vyštudoval žurnalistiku na Georgijskej univerzite, dva roky fotografoval pre noviny a potom sa venoval rôznym formám reklamnej a produktovej fotografie. Po šiestich rokoch v práci, ktorá sa sústreďovala na fotografovanie zubárskych zariadení, McLaughlin potreboval výzvu, čo by mu bola viac po chuti.

Sprvu si myslel, že by to mohlo byť ďalšie štúdium. A tak si našetril dosť na to, aby študoval MBA so zameraním na finančníctvo. Stačila však jedna hodina na Portlandskej štátnej univerzite o tom, ako používať tabuľky v Exceli, aby si McLaughlin uvedomil, že MBA nie je tou zmenou, po akej túžil. Uvažoval, že by sa stal lekárskym asistentom alebo architektom, ale rozhodol sa, že zmena musí byť drastická.

McLaughlin mal vždy v sebe trocha sklon k extrémom. Jeho predstava zimnej dovolenky v roku 2006 bola cesta na Fidži počas tamojšieho vojenského prevratu. A predsa je to v mnohom človek-milión. Meria 175 centimetrov a váži 68 kilogramov. Podľa vlastných slov nie je obzvlášť fyzicky zdatný. „Som veľmi priemerný človek,“ hovorí. A na to sa spolieha.

McLaughlina inšpirovalo, čo čítal o Ericssonovej práci v bestselleroch, ako sú Talent nerozhoduje od Geoffa Colvina alebo Výnimoční od Malcolma Gladwella. Čítal o pravidle desaťtisíc hodín, o „magickom čísle veľkosti“, ako je nazvané vo Výnimočných, a o myšlienke, že schopnosti, o ktorých sa tvrdí, že sú vrodenými darmi, často nie sú ničím iným, len prejavom tisícok hodín cvičenia.

A tak si 5. apríla 2010 McLaughlin odkrútil prvé dve hodiny zámerného tréningu nasmerovaného k svojmu konečnému cieľu, aby sa stal golfovým profesionálom a dostal sa na PGA Tour. Jeho plán je zaznamenať si každú jednu hodinu na ceste k číslu desaťtisíc a ukázať, že „nie je rozdiel medzi majstrami a mnou, alebo inými ľuďmi v golfe, či v ktorejkoľvek inej oblasti. Ak by som bol obor, možno by to neoslovilo väčšinu ľudí, ale som normálny chlapík.“

McLaughlin neberie svoju misiu – do konca roku 2012 nazbieral 3685 hodín – ako lacnú publicitu, ale ako vedecký experiment. Najal si inštruktora s certifikátom od PGA a svoju stratégiu konzultuje aj s Ericssonom. McLaughlin si dal záväzok počítať len tie hodiny, ktoré sú v súlade s Ericssonovou definíciou zámerného cvičenia.

„Podľa zásad vedomého cvičenia musíte byť kognitívne zaangažovaní,“ vysvetľuje McLaughlin. Nepočíta sa, ak idete na odpalisko a iba triafate loptičky bez toho, aby ste sa chceli zlepšiť a naprávali svoje chyby. McLaughlin sa teda šesť dní v týždni šesť hodín denne venuje vedomému tréningu. Je to pracovný deň, ktorý zaberie osem hodín, pretože si často robí prestávky, aby premýšľal o tom, čo urobil dobre a v čom sa môže zlepšiť – ako napríklad sklon hlavice palice pri kontakte s loptičkou – a pretože sústrediť sa toľko hodín je vyčerpávajúce.

McLaughlin buduje svoju hru od základov. Keď som sa s ním prvý raz rozprával, mal za sebou 1776 hodín, ale ešte nechytil do ruky palicu na dlhé odpaly. „Zatiaľ som len na osmičke železe,“ povedal mi, „takže moja hra je celá v okruhu 130 metrov od jamky.“ V prípadoch, keď sa McLaughlin rozhodne so svojou osmičkou železom pre niečo, čo pripomína normálnu hru, položí tri loptičky do rôznej vzdialenosti od jamky a hrá so všetkými tromi naraz.

„Tak si zahrám ekvivalent 27 jamiek na deviatich jamkách,“ hovorí. Pri súčasnom tempe dosiahne McLaughlin hranicu desaťtisíc hodín koncom roku 2016. (A to nepočíta hodiny strávené dvíhaním činiek, štúdiom golfovej teórie a spoluprácu s odborníkom na výživu.) McLaughlin naozaj očakáva, že keď dosiahne magické číslo, stane sa profesionálom. „Neexistujú žiadne záruky,“ hovorí. „Môžem mať dopravnú nehodu a zajtra zomrieť. Ale mojím konečným cieľom je dostať sa na PGA Tour.“

„Bez ohľadu na to, čo sa stane,“ pokračuje, „budem to považovať za úspech. Každým dňom milujem golf čoraz viac a nedávno som mal prezentáciu na konferencii na Floridskej štátnej univerzite, kde som raňajkoval, obedoval a večeral s doktorom Ericssonom... Povedal, že je preňho užitočné vidieť, ako sa veci vyvíjajú, aj keď je to len u jednej osoby. Dodal, že nikdy takto dlho nesledoval niečí zámerný tréning.“

Ešte nikto nikdy neuskutočnil takú štúdiu. Všetky dáta podporujúce pravidlo desaťtisíc hodín boli, ako hovoria vedci, „prierezové“ a „retrospektívne“. To znamená, že výskumníci sledujú ľudí, ktorí už dosiahli istú úroveň, a požiadajú ich, aby urobili historickú rekonštrukciu svojej prípravy. V prípade pôvodnej štúdie o desaťtisíc hodinách boli subjektmi hudobníci, ktorí sa už dostali na svetoznámu akadémiu, takže väčšina ľudstva bola z nej vylúčená. Štúdia, ktorá je obmedzená na vopred vybraných aktérov, je beznádejne zaujatá proti objaveniu dôkazu o vrodenom talente.

Na druhej strane „pozdĺžna“ štúdia predstavuje oveľa vyšší štandard experimentovania. Sleduje subjekty, ako pridávajú hodiny, aby videla, ako sa ich schopnosti vyvíjajú. Je ľahké pochopiť, prečo je takýto výskum pravidla o desaťtisíc hodinách ťažký: predstavte si, aký problém by bol získať skupinu ľudí, ako je Dan McLaughlin, na štúdiu – všetkých ochotných roky trénovať činnosť, ktorej sa nikdy nevenovali. Ich usilovné sledovanie by nebolo o nič ľahšie.

Existuje však spôsob, ako sledovať získavanie schopnosti aspoň bez niektorých problémov subjektívneho spomínania.

Šachisti sú hodnotení podľa Elo bodov, nazvaných po Árpádovi Élőovi, fyzikovi, ktorý vytvoril tento rebríčkový systém. Priemerný šachista má približne 1 200 bodov. Majster, čo je mininálna úroveň potrebná na to, aby sa niekto šachom uživil, má 2 200 – 2 400 bodov. Medzinárodný majster má 2 400 až 2 500 a veľmajster vyše 2 500 Elo bodov. Pretože Elo body sa pripočítavajú postupne, ako sa hráč zlepšuje, tento bodovací systém predstavuje objektívny pohľad na vývoj hráčových schopností.

V roku 2007 psychológovia Guillermo Campitelii z Universidad Abierta Interamericana v Buenos Aires a Fernand Gobet, riaditeľ Centra pre štúdium odborných znalostí na Brunelovej univerzite v západnom Londýne naverbovali 104 šachistov rôznych úrovní pre svoju štúdiu šachového majstrovstva. Campitelli v minulosti trénoval neskorších veľmajstrov a Gobet, ktorý sa v mladosti venoval šachu osem až desať hodín denne, bol medzinárodný majster a druhý najlepší hráč vo Švajčiarsku.

Campitelli a Gobet zistili, že desaťtisíc hodín nie je priveľmi ďaleko od toho, čo je potrebné na dosiahnutie úrovne majstra, alebo 2 200 Elo bodov, a stať sa profesionálom. Priemerný čas na získanie titulu majstra vyšiel v ich štúdii na zhruba jedenásťtisíc hodín – presne 11 053 – čiže viac ako v Ericssonovej štúdii s huslistami. Oveľa väčšiu informačnú hodnotu ako priemerný počet hodín má však rozsah hodín.

Jeden hráč v štúdii dosiahol úroveň majstra už po tritisíc hodinách tréningu, kým iný hráč na to potreboval 23-tisíc hodín. Ak sa jeden rok vo všeobecnosti rovná tisíc hodinám vedomého tréningu, potom to znamená rozdiel dvoch desaťročí tréningu potrebného na dosiahnutie rovnakého majstrovstva. „To bola najpozoruhodnejšia časť našich výsledkov,“ hovorí Gobet. „Niektorí ľudia v podstate potrebujú osemkrát viac, aby dosiahli rovnakú úroveň ako niekto iný. A niektorí ľudia sa tam ani tak nedostanú.“[1] Niektorí účastníci štúdie, ktorí začali so šachom v ranom detstve, mali za sebou vyše 25-tisíc hodín šachového tréningu a ešte stále nedosiahli ani základnú úroveň majstra.

Kým priemerný čas na získanie úrovne majstra bol jedenásťtisíc hodín, pravidlo tritisíc hodín pre jedného bolo pravidlom 25-tisíc hodín (a pribúdajú ďalšie) pre iného. Známa štúdia s huslistami hovorí iba o priemere desaťtisíc hodín cvičenia. Nespomína rozsah hodín potrebných na dosiahnutie majstrovstva, takže je nemožné povedať, či sa nejaký konkrétny jednotlivec naozaj stal špičkovým huslistom za desaťtisíc hodín, alebo či to bol len priemer nesúrodých individuálnych rozdielov.

Počas panelovej diskusie na konferencii Amerického kolégia športového lekárstva v roku 2012 Ericsson poznamenal, že tieto teraz svetoznáme dáta pozbierali od malého množstva skúmaných subjektov a nie sú celkom spoľahlivé z hľadiska počítania tréningových hodín. „Samozrejme, zbierali sme dáta len od desiatich ľudí,“ povedal Ericsson. „A huslisti robili niektoré retrospektívne odhady niekoľkokrát, takže tam nebola dokonalá zhoda.“ To znamená, že huslisti boli nekonzistentní vo výpočte toho, koľko cvičili. Ericsson povedal, že aj tak bola odchýlka medzi desiatimi špičkovými huslistami „určite vyše päťsto hodín.“ (Treba poznamenať, že sám Ericsson nikdy nepoužil slovné spojenie „pravidlo desaťtisíc hodín“. V roku 2012 v článku pre British Journal of Sports Medicine pripísal obľubu tejto frázy názvu kapitoly v knihe Malcolma Gladwella Výnimoční, ktorá podľa neho „nesprávne interpretovala“ závery štúdie s huslistami.)

Keď som sa opýtal Dana McLaughlina, či sa neobáva, že by aj on tak ako niektorí šachisti mohol byť mužom dvadsaťtisíc hodín, a nie desaťtisíc hodín, povedal, že za víťazstvo považuje už samotnú misiu. „Keď nadíde deň D a bude to moja desaťtisíca hodina,“ poznamenal McLaughlin, „bude zaujímavé sledovať, či stále potrebujem na kolo 75 úderov, alebo mi ušla Q-School (kvalifikačná škola na PGA Tour) o jeden úder, alebo či budem na tour. Myslím si, že majstrovstvo môžete dosiahnuť kdekoľvek v rozsahu od sedemtisíc do štyridsaťtisíc hodín, ale toto je dobrý spôsob, ako sledovať pokrok.“ Pravidlo sedem až štyridsaťtisíc hodín však akosi neznie tak dobre.

U šachistov sa rozdiely v pokroku ukázali hneď. „Ak sa pozriete na hráčov, ktorí sa stanú majstrami, a tých, čo zostanú pod touto úrovňou,“ hovorí Gobet, „niektorí majú rovnaký tréning v prvých troch rokoch, ale už vtedy mali veľké rozdiely vo výkonnosti. Možno veľmi malé individuálne rozdiely (v talente) na začiatku majú nakoniec veľký vplyv na celkový výsledok. Usudzujeme, že trvá asi desať sekúnd naučiť sa jednu informáciu. Odhadujeme, že potrebujete asi tristotisíc informácií, aby ste sa stali veľmajstrom. Ak sa jedna osoba naučí tú informáciu za deväť sekúnd a druhá za jedenásť, tie malé rozdiely sa znásobia.“

Je to tak trocha motýlí efekt majstrovstva. Ak podľa Gobeta začnú dvaja ľudia z mierne odlišných východiskových podmienok, môže to viesť k veľmi odlišným výsledkom, alebo aspoň výrazne odlišnému množstvu tréningu potrebnému na dosiahnutie podobných výsledkov.

Ráno 22. augusta 2004 si Stefan Holm uchovával pokoj rovnakým spôsobom ako vždy pred pretekmi – ponoril sa do knihy. Tentoraz to bola kniha Michaela Llewellyna Smitha Olympiáda v Aténach 1896: Zrodenie moderných olympijských hier. Keď švédsky skokan do výšky Stefan Holm cestoval na súťaže, rád si vyberal knihy, ktoré sa týkali miesta, ktoré mal navštíviť. A táto kniha bola obzvlášť vhodná, pretože o niekoľko hodín bude na Olympiakó Stádio v Aténach súťažiť vo finále olympijských hier v roku 2004.

Tak ako vždy, aj tentoraz sa Holm uistil, že každé osudové znamenie donúti, aby bolo priaznivé. Ak by aj chcel prestať čítať knihu na strane 225, bude pokračovať aspoň po stranu 240, pretože keď počas súťaže nastavia latku na 225 centimetrov, nechce, aby sa v jeho mysli toto číslo spájalo s koncom.

Aby sa Holm vyhol duševnej námahe malých rozhodnutí, jeho rána sa riadili nacvičeným stereotypom: najprv na raňajky kukuričné vločky a pomarančový džús, potom hodinu pred odchodom na štadión položil modro-žltý dres so švédskym štátnym znakom na posteľ, nasledovala sprcha, šampónovanie – vždy dvakrát, aj keď nevedel vysvetliť prečo – a holenie. Tašku si zbalil vždy v rovnakom poradí. Obliekol si čiernu spodnú bielizeň, akú vždy nosieval na preteky. Pravú ponožku si navliekol skôr ako ľavú, kým skokanské topánky si obúval v opačnom poradí, najprv ľavú a potom pravú.

V ten večer sa na štadióne celý Holmov život zúžil na posledný pokus na výške 234 centimetrov. Pokazil prvé dva pokusy. Tretí neúspešný pokus by znamenal koniec. Tak ako pred každým skokom, dvakrát si prešiel rukami po ostrihaných vlasoch, pretrel si oči, potiahol predok svojho dresu a potom si utrel pot z čela. Urobil zopár drobných krokov smerom k latke a potom prešiel do šprintu. Vzniesol sa do vzduchu a preletel ponad latku. Potom preskočil aj 236 centimetrov a vyhral zlatú olympijskú medailu. Bolo to príhodné vyvrcholenie príbehu, ktorý sa začal ako mladícka posadnutosť, čo dokáže vyrobiť génia.

Holm urobil svoje prvé skoky cez pohovku spolu so susedom Magnusom, keď mal len štyri roky. Bolo to v roku 1980 a inšpirovali sa olympiádou v Moskve. Toto dobrodružstvo sa skončilo, keď si Magnus zlomil ruku. Dvojicu to však neodradilo.

Keď mal Holm šesť rokov, Magnusov otec postavil doskočisko z vankúšov a starého matraca a umiestnil ho na dvore. O dva roky neskôr, v roku 1984, keď mal Holm osem rokov, videl preteky, na ktorých súťažil Patrik Sjöberg, drzý švédsky výškar so zlatými kučerami. Ten sa neskôr stane svetovým rekordérom. Po celom Švédsku začali húfy malých Sjöbergov skákať nožničkami aj flopom cez pohovky svojich rodičov. Malý Holm si často vynútil pozornosť svojho otca nadšenými výkrikmi „Pozri! Som Patrik Sjöberg!“ predtým, ako skočil cez gauč.

V tom čase už Holm chodil do školy. Bavilo ho to najmä preto, že škola mala výškarske doskočisko. Spolu s Magnusom strávil veľa obedových prestávok tým, že napodobňoval fiktívnu olympijskú súťaž v skoku do výšky. Občas potom prišiel na hodinu neskoro.

V deň aténskeho finále sedel Magnus na tribúne. Rovnako aj Johnny Holm, Stefanov otec a po celú kariéru aj tréner. V mladosti bol Johnny Holm mrštný brankár vo štvrtej švédskej futbalovej lige. Mohol sa dostať aj medzi profesionálov, ale rozhodol sa zostať doma a pracovať ako zvárač. Keď bol Stefan Holm tínedžer, z otcovho rozprávania vytušil, že Johnny ľutoval, že nikdy nevyužil šancu stať sa profesionálnym športovcom. Jeho otec to nepovedal priamo, ale Holm to vycítil z toho, ako horlivo pomáhal synovi, aby sa naplno oddal skoku do výšky. Obaja Holmovci sa stali posadnutými športom.

V roku 1987, akoby skokanskí bohovia chceli pomôcť Stefanovi Holmovi na jeho ceste, otvorili na západe Švédska atletickú halu profesionálnej úrovne nazvanú Våxnäshallen. Bolo to len zopár minút jazdy od jeho rodného mestečka Forshaga. Jedenásťročnému Holmovi to vytvorilo prostredie svetovej úrovne na celoročný tréning počas celej kariéry.

Keď mal Holm štrnásť rokov, preskočil 183 centimetrov, čo bol rekord v jeho vekovej kategórii v oblasti na západe Švédska, aj keď v tej sezóne prehral na niekoľkých pretekoch. Ako pätnásťročný vyhral mládežnícke majstrovstvá Švédska a cestoval spolu s otcom do Göteborgu na stretnutie s trénerom Patrika Sjöberga Viljom Nousiainenom. Tam sa zrodilo trváce priateľstvo medzi Holmom starším a Nousiainenom. Johnny Holm začal prispôsobovať niektoré Nousiainenove tréningové metódy svojmu dospievajúcemu synovi. Chlapec, pre ktorého bol veľký Patrik Sjöberg idolom, bol zrazu vychovávaný, aby sa stal takým ako on. Sjöberg meral dva metre, kým každý novinový článok o Holmových úspechoch spomínal jeho drobnú postavu. Ako dospelý meria Holm 181 centimetrov. Medzi skokanmi do výšky je to liliputánsky vzrast. V športe, ktorý si vyžaduje dostať ťažisko tak vysoko, ako sa len dá, je vysoké ťažisko obrovskou výhodou.

Ako tínedžer Holm prepadal tréme: len čo bola latka vo výške nad jeho hlavou, absolvoval zvyčajný rozbeh, ale namiesto toho, aby skočil, ju jednoducho podbehol. Na niekoľkých súťažiach to na jednej výške urobil trikrát po sebe, čo znamenalo, že z pretekov vypadol. Namiesto toho, aby sa vzdal, zdvojnásobil svoje úsilie. Prestal hrať futbal a sústredil sa výlučne na skok do výšky. Ako šestnásťročný prehral iba na jedných pretekoch – bola to rana, ktorú si zapamätal, a odčinil to v roku 2004, keď bol neporazený – a ponoril sa „do dvadsaťročnej ľúbostnej aféry so skokom do výšky“, ako to sám nazýva. (Po väčšinu týchto dvoch desaťročí to bola jeho jediná ľúbostná aféra, čo mu nechávalo málo času na priateľky.) Ako Holm sám hovorí, je dosť pravdepodobné, že absolvoval viac skokov do výšky ako ktorýkoľvek človek, ktorý kedy žil.

Keď mal Holm sedemnásť rokov, bol dosť dobrý na to, aby čelil svojmu hrdinovi Sjöbergovi v pretekoch. Sjöberg presvedčivo vyhral, ale Holm premýšľal, či by jedného dňa nemohol prekonať túto švédsku ikonu, ak bude dosť vytrvalý. Ako devätnásťročný začal Holm s posilňovaním – samozrejme, zameral sa na ľavú nohu – ktoré sa postupne stalo čoraz intenzívnejším. Po desiatich rokoch dokázal zodvihnúť na pleciach 140 kilogramov, čo je dvojnásobok jeho hmotnosti, a kľaknúť si tak nízko, až sa zadkom takmer dotýkal zeme, a následne sa zodvihnúť. Aby vykompenzoval svoj vzrast, zdokonalil svoj šprintérsky rozbeh, pri ktorom dosiahol rýchlosť približne tridsať kilometrov za hodinu, pravdepodobne vyššiu ako ktorýkoľvek iný skokan na svete. Aby sa prispôsobil tejto rýchlosti, musel začínať rozbeh čoraz ďalej od latky. Holm každý rok skákal rýchlejšie, ďalej a vyššie. Vyšvihol sa k latke a obkrútil svoje telo okolo nej tak tesne, že keby jeho päty mali nejaké tajomstvo, mohli mu ho pošepkať do ucha, keď bol maximálne prehnutý. Od roku 1987 sa Holm každý rok zlepšil o niekoľko centimetrov. Neomylne. V disciplíne, ktorá vyzerá, že buď to človek v sebe má, alebo nemá, sa Holm zmenil na toho, kto to v sebe definitívne má.

V roku 1998 Holm prvý raz vyhral majstrovstvá Švédska, čo sa mu potom podarilo jedenásťkrát po sebe. O dva roky neskôr skončil na olympiáde v Sydney tesne za stupňom víťazov. Bol štvrtý. To sa mu málilo.

Holm býval s rodičmi a z času na čas chodil na vysokoškolské prednášky. Ako dvadsaťpäťročný nechal školu a odsťahoval sa od rodičov do bytu, ktorý bol len cez ulicu od haly Våxnäshallen v Karlstade, šesťdesiattisícovom meste na severnom brehu najväčšieho jazera vo Švédsku. Odvtedy trénoval dvanásťkrát týždenne. Jeho pracovný deň sa začínal o desiatej dvoma hodinami posilňovania, preskakovania debien alebo prekážok – spolu s otcom navrhol prekážky, ktoré sa dali nastaviť až do výšky vyše 165 centimetrov. Potom mal obedňajšiu prestávku a ďalší tréning neskoro popoludní. Ten pozostával až z tridsiatich skokov pri plnej súťažnej rýchlosti. Tých tridsať platilo, ak išlo všetko podľa plánu. Holm nemohol ísť domov po neúspešnom skoku, ani si nemohol znížiť latku, takže tréning pokračoval, až kým neprekonal výšku, ktorú mal nastavenú. Do aténskej olympiády videl Johnny Holm toľko skokov svojho syna, že dokázal povedať, či Stefan preskočí latku alebo nie, keď bol ešte štyri kroky od odrazu.

Bez rozbehu dokázal Holm vyskočiť do výšky 71 centimetrov, čo je na športovca veľmi priemerný výkon. Ale jeho rýchly rozbeh mu umožnil dupnúť na Achillovu šľachu, ktorá potom účinkovala ako pružina, čo ho vystrelí nad latku. Keď vedci testovali Holma, zistili, že jeho ľavá achillovka vďaka tréningu stvrdla tak, že jej natiahnutie o jeden centimeter si vyžadovalo silu rovnajúcu sa 1,8 tony. Bola štyrikrát tuhšia ako u bežného človeka. To z nej robilo nezvyčajne silný vystreľovací mechanizmus.

V roku 2005, rok po olympijskom titule, si Holm vyslúžil označenie dokonalého ľudského projektilu: preskočil 240 centimetrov, čím vyrovnal rekord pre rozdiel medzi výškou latky a výškou skokana.

Večer v deň, keď sme sa stretli na snehom pokrytej železničnej stanici v Karlstade, ma Holm zobral do Våxnäshallen, na miesto, o ktorom hovorí, že bolo dvadsať rokov jeho domovom. Na jednej strane dráhy, blízko sektoru pre vzpieračov je zamknutá skriňa, v ktorej sa nachádzajú Holmove na mieru vyrobené prekážky. Aby sa Holm zachránil sám pred sebou, odovzdal kľúče od nej. Ešte stále však raz-dvakrát týždenne príde, aby si zaskákal, a jeho otec tam trénuje mladých výškarov.

Holmov syn Melwin začal pobehovať okolo. (Melwin nie je švédske meno. Holmovi a jeho manželke sa páčilo meno Melvin a Holm chcel mať slovo „win“, po anglicky víťazstvo, niekde v chlapcovom mene.) Jedného dňa v roku 2007, keď mal Melwin dva roky a jeho stráženie mal na starosti Johnny Holm, Stefan sa vrátil domov a našiel svojho syna, ako v plienkach preskakuje cez latku vytvorenú z lega. „Preskočil tridsať centimetrov,“ hovorí Holm s kamennou tvárou.

Vo Våxnäshallen zopár detí príde k Holmovi a žiada ho o autogram. (Od ukončenia športovej kariéry sa Holm preslávil víťazstvami v televíznych vedomostných súťažiach. Má fenomenálnu pamäť a dokáže vymenovať presné výšky z pretekov pred dvadsiatimi rokmi.) Väčšinou ho však nechajú osamote, aby mohol sledovať skupinu sedem- a osemročných detí, ktoré sa pokúšajú skákať do výšky. Niektoré sa odrážajú z nesprávnej nohy, ďalšie sa odrážajú z obidvoch nôh. Ako deti jedno po druhom dopadajú na žinenku, Holm ukazuje na tie, ktoré majú cit pre to, ako by sa ich telo malo pohybovať vo vzduchu. Šeptom ma upozorňuje na deti, ktoré podľa neho majú potenciál. Keď sa ho spýtam, či by mohol naučiť niektoré z nich, ako sa stať olympijským víťazom, povie: „Niektoré veci sa nedajú naučiť, napríklad cit pre skákanie. Nikdy som nebol na trénovanie techniky. Prehnutie chrbta tam vždy bolo.“

Keď opúšťame halu a vraciame sa na železničnú stanicu, prechádzame okolo kníhkupectva. „Poďte sem,“ máva Holm a ukazuje cez okno na bielu knihu, na ktorej je ruka namaľovaná na modro a ukazujúca véčko, znak víťazstva. Keď pritlačím tvár na sklo, vidím, že je to švédsky preklad knihy Malcolma Gladwella Výnimoční.

„Vidíte to? Prečítajte si to,“ hovorí mi. „Keď som bol mladý, tak ma viacerí výškari porážali. Nepovedali by ste, že zo mňa bude olympijský víťaz. Všetko je to o vašich desaťtisíc hodinách.“

V roku 2007 štartoval Holm na majstrovstvách sveta v japonskej Osake ako favorit. Napriek tomu, že nikdy neexistoval horlivejší študent skoku do výšky, Holm čelil súperovi, ktorého sotva poznal: Donaldovi Thomasovi z Bahám. Thomas práve začal so skokom do výšky. Ako povedal Thomasov bratranec, vysokoškolský atletický tréner: „Ešte stále nevie, že dráha ide do kruhu.“

Rok predtým, 19. januára 2006 sedel Thomas v kaviarni na Lindenwoodskej univerzite v meste Saint Charles v Missouri a pred niekoľkými členmi atletického tímu sa chvastal, ako dokáže zapichnúť loptu do basketbalového koša. Carlos Mattis, najlepší skokan do výšky na škole, už mal toho dosť a stavil sa s Thomasom, že na výškarských pretekoch nedokáže preskočiť 198 centimetrov.

Thomas to zobral ako výzvu. Išiel domov, schmatol tenisky a vrátil sa do atletickej haly, kde už škeriaci sa Mattis nastavil latku na 198 centimetrov. Mattis odstúpil dozadu a čakal, ako veľkohubý kamarát „padne na hubu“. Na Mattisov úžas Thomas latku poľahky preskočil. Mattis ju teda zvýšil na 203 centimetrov. Aj tú Thomas preskočil. Potom 213 centimetrov. Bez náznaku elegantnej skokanskej techniky – Thomas sotva prehol chrbát a nohy mu viali vo vzduchu ako fábor na šarkanovi – ju preskočil.

Mattis rýchlo vzal Thomasa do kancelárie, kde hlavný tréner atlétov Lane Lohr práve písal súpisku na blížiacu sa súťaž na Univerzite východného Illinois. Trénerovi oznámil, že našiel výškara, ktorý dokáže skočiť 213 centimetrov. „Tréner povedal, že je nemožné, aby som to dokázal. Neveril tomu,“ spomína si Thomas. „Ale Carlos mu hovoril: ,Áno, naozaj to skočil.‘ A tak sa ma spýtal, či chcem ísť v sobotu na preteky.“ Lohr zodvihol telefón a prosil organizátora mítingu, aby mu dovolil dopísať pretekára po uzávierke prihlášok.

2 Matúš 25:29, katolícky preklad podľa Novej Vulgáty

Table of Contents

Titulná strana

....... Úvod .......

Hľadanie športových génov

......... 1 .........

Porazení dievčaťom nadhadzujúcim zospodu

Bezgénový model majstrovstva

......... 2 .........

Príbeh dvoch skokanov do výšky

(Alebo desaťtisíc hodín plus-mínus desaťtisíc hodín)