Gustáv Murín

Mafiáni • Krvavé príbehy – zúčtovanie?

Upozornenie

Všetky osoby a udalosti opísané v tejto knihe sú už verejnosti známe a ich činy boli priebežne zverejňované v rôznych slovenských i českých médiách. Jednotlivé správy či reportáže sa od seba môžu aj v opise jedinej udalosti líšiť. Profesionálni novinári či ich informátori, ale aj svedkovia a aktéri súdnych procesov vychádzali z verejne dostupných dobových, ale aj v súčasnosti aktuálnych zdrojov a mohli sa v niektorých okolnostiach aj mýliť. Táto kniha je literatúrou faktu len potiaľ, pokiaľ sa odvoláva na verejne dostupné zdroje, a tak ju odporúčam vnímať všetkým jej čitateľom.

Tiráž

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Gustáv Murín, 2013
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2013
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, 2013
Design © Katarína Marenčinová, 2013
Redakcia textu a jazyková úprava Dana Brezňanová
374. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-306-9 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-307-6 (ePub)

Kniha MAFIA V BRATISLAVE vyšla už dávnejšie a medzičasom bolo viacero v nej spomínaných prípadov organizovaného zločinu uzavretých, ich aktéri súdení a odsúdení, objavili sa tiež nové fakty a podrobnosti. Do mozaiky mafiánskych príbehov tak zapadli aj posledné kamienky a vďaka tomu môžeme niektoré z nich dorozprávať, iné sa tu objavujú po prvý raz. Verím, že aj znalci mojich predošlých kníh ocenia celý rad nových zaujímavých údajov a doplňujúcich postrehov, ku ktorým prispeli okrem iného aj samotní čitatelia-pamätníci.

BRATISLAVA – KONIEC ZLATEJ HORÚČKY?

Búrlivé spoločenské zmeny dávajú na okamih šancu agresívnym typom bez zábran, morálnych škrupúľ a predstavivosti, ktorá by ich varovala, že nikdy nikomu stromy do neba nenarástli.

Pri každej novej príležitosti to skúsia znovu.

Dramatické oslabenie základných funkcií štátu po Nežnej revolúcii 1989 dalo aj vďaka absurdným gestám „neholucionárov“ (povestná Havlova amnestia a vyjednávania so vzbúrenými väzňami) šancu práve týmto lovcom okamžitého „šťastia“. Tie šance sa len zvýšili po tom, čo už opäť (po koľký raz) „revolúcia zhltla svoje deti“ a k moci sa na dlhé roky dostala rovnaká sorta tentoraz politických gangstrov. Tiež nemali škrupule a zábrany, veľmi si teda jedni s druhými porozumeli.

Tak ako sa slovenskí komunisti učili od ruských, tak sa aj slovenskí mafiáni učili od tých z Ruska. Podľa ich vzoru sa delili na „ekonómov“ a „bojovníkov“. Tí prví začínali pred pádom komunistického režimu ako veksláci, tí druhí zväčša ako vyhadzovači. Tých prvých definoval známy bojovník proti zločinu Jaroslav Spišiak: „Ekonómovia sú ako sliepky, ktoré znášajú zlaté vajcia. Starajú sa o ne, chránia ich, ale nedovolia, aby zarábali len pre seba alebo pre iných, a už vôbec nie, aby sa dostali do legálnych spoločenských kruhov a zabudli na tých, ktorých svaly im umožnili realizovať obchody bez morálky, zákonov a reálneho odporu pri dojednávaní zmluvných podmienok.“ Tí druhí sa definujú sami okázalou brutalitou.

Z nich povstala po vzájomných masakroch v 90. rokoch nová generácia „lovcov šťastia“.

Toto sú ich príbehy.

Nová generácia zločinu

Tento príbeh má ešte pevné korene v začiatkoch modernej mafie na Slovensku 90. rokov. A predsa už znie inak:

PIŤO A PIŤOVCI

Juraj Ondrejčák (1976)

Podľa neoverenej verzie bol Juraj Ondrejčák, prezývaný Piťo, blízkym bojovníkom „Durana“ Križanoviča, keď sa ten dostal do konfliktu so Sýkorom a obaja bossovia vo vzájomnom súboji padli. Už vtedy prejavil Piťo charakter a rozchod s jadrom sýkorovcov potvrdil založením vlastného gangu. Ale uznával aj pragmatizmus podsvetia a vo vlečúcom sa súperení sýkorovcov s takáčovcami bol spoľahlivo na strane „sýkoriek“. Možno aj z toho pramení podozrenie, že hlavu takáčovcov odstrelil niekto z piťovcov (TVNOVINY.sk, TASR, TV Markíza): „... Neoficiálne zdroje tvrdia, že práve jeden z piťovcov zastrelil na bratislavských Kramároch Jána Takáča...“

Naopak, „sýkorka“ Juraj Bilik alias Čaptavý pred súdom tvrdil, že Juraj Ondrejčák musel od sýkorovcov odísť, lebo ich posledný boss Kýbel mal podozrenie, že donáša polícii.

Gang piťovcov sa sformoval na prelome storočí, ktorý bol zároveň prelomovým obdobím v krátkej histórii novodobého slovenského podsvetia. Prvá generácia mafiánov – zakladateľov sa postupne vystrieľala, sedela za mrežami či bola na úteku pred siliacim tlakom štátu. Ten sa pomaly spamätával zo zmeny politického režimu a absurdnej Havlovej generálnej amnestie. Piťovci predstavujú novú generáciu ostrých chlapcov, ktorí sa ako organizovaná skupina od začiatku vyznačovali znakmi, čo nemal predtým žiadny iný gang na Slovensku, a ani v zahraničí by sme nenašli veľa podobných. Mali štandardné oblečenie aj výzbroj a nechýbalo ani mystické súručenstvo cez tetovanie, ako potvrdil neskôr korunný svedok Maceják (Cas.sk): „Ja, Igor Dvorský a Adam Štefunko, prezývaný Šangala, sme si dali urobiť tetovanie na ľavej ruke pod bicepsom. Napísané tam máme: Si vis pacem, para bellum – Keď chceš mier, priprav sa na vojnu. Pod tetovaním je číslo. Ja mám 2...“

Išlo teda až o polovojenskú „bojůvku“ (ako by to nazvali v Česku) s osobitým zmyslom pre spravodlivosť, ktorá viedla ich vodcu Piťa v jednotlivých prípadoch ku kritike skorumpovanosti a zneužívania moci políciou, pričom na presne opačnom princípe je založené spolunažívanie mafiánov s niektorými policajtmi. Takmer by sa nám chcelo veriť v akúsi novodobú verziu lupiča – džentlemena typu Arséne Lupin, či skôr mafiána – džentlemena, len keby nebolo okolo toho zároveň toľko podozrenia z krvavých činov a aj zlo-činov...

Svoje tu mohla zohrať aj filozofia bojových umení a najmä karate, ktoré priviedlo Piťa a jeho verných pod trénerské krídla advokáta Ernesta Valka, kde sa vraj stretli tiež s Hrbáčkom. Ale aj so synom podnikateľa Reháka...

Zďaleka sa však nespoliehali len na svoje, iste dobre vyvinuté a trénované, svaly. Do histórie slovenskej kriminalistiky sa zapísali aj tým, že im bol začiatkom roku 2005 zhabaný pozoruhodný arzenál zbraní (Plus 7 dní): „... Muži zákona našli v skladoch a garážach v Lamači a Devíne až šestnásť samopalov, pištole, revolvery, guľovnicu, rozbušky, slzotvorný granát a tisíce nábojov...“

Navyše – na rozdiel od mafiánov novej doby, ktorí na seba zásadne neupozorňujú a snažia sa aspoň trochu splynúť s okolím, piťovci mali od začiatku výrazné spoločné znaky. Boli nimi čierne „géčkové“ Mercedesy (niektoré dokonca opancierované), maskáčové oblečenie a dokonca nepriestrelné vesty nosené bežne na verejnosti. Radi sa predvádzali v skupinách, keď so širokými ramenami provokačne prechádzali obchodnými centrami pred očami masy návštevníkov.

Jadro gangu údajne spolutvorili Piťovi kamaráti, Miroslav A. a Matej Š., s ktorými vyrastal v Lamači a začiatkom deväťdesiatych rokov chodili spolu do tej istej vojenskej školy v Martine. Na súde to druhý z nich opísal takto (Cas.sk): „Ondrejčák je môj kamarát, poznáme sa z vojenskej akadémie, kde sme študovali. Stretávali sme sa spolu každý deň, poznám jeho rodinu, máme veľa spoločných záujmov, športové aktivity či historické vozidlá vojenskej techniky...“

Piťo školu nedokončil, pretože si uvedomil, že: „... inými aktivitami môžem zarobiť omnoho viac peňazí.“

Tie iné aktivity...

... opísal novinár Nicholson, ktorý sa s Ondrejčákom stretol osobne v Piťovej krčme Trojka v Lamači: „... Podľa advokáta Ernesta Valka... pracoval Piťo v deväťdesiatych rokoch pre bezpečnostnú firmu jedného z bývalých policajtov, ktorý bol neskôr koncipientom v advokátskej kancelárii E. Valka. Potom robil pre sýkorovcov v skupine vedenej Františkom B. ‚Áno, robil pre nás,‘ povedal údajný boss sýkorovcov...“

Piťo zrejme vytvoril z rovesníkov komando, pričom spočiatku zarábali najmä na ochrane mocných ľudí. Stáli napríklad na stráži pri družke košického bossa Dušana Borženského, prezývaného Borža, a boli pri tom pekne ostrí. Osobne to zakúsil aj údajný nový boss košického podsvetia Robert Okoličányi, ktorého vytiahli z auta a Piťo mu vrazil výchovnú facku. Nielenže tento incident prešiel pre iniciátora vlastne beztrestne (len podmienečným trestom), ale ešte sa tým pred novinármi aj chválil, kým Okoličányi, naopak, predstieral, že sa nič nestalo.

„Všetci sa ich báli, lebo mali energiu. Nebavili sa. Hneď pichali nožom. Boli ako sršne,“ povedal o nich Ľuboš F., známa postava nitrianskeho podsvetia.

Piťovci mali tiež pomáhať s kontrolou fanúšikov na bratislavskom Slovane, čo nevylúčil ani samotný I. Kmotrík (Trend): „Naši ľudia z marketingu si potrebovali niečo riešiť a menili tam strážnu službu. Možno ho požiadali, aby tam nechodili čierni alebo aby nehádzali na deti svetlice.“

Robili ochranku aj pre známeho advokáta Ernesta Valka, keď na istý čas zabrúsil do zradných vôd kauzy Devín banky.

Predstave o „spravodlivých mafiánoch“ zodpovedá aj ich úloha v neoficiálnom urovnávaní obchodných sporov, ako to na príklade známeho hokejistu Šatana a jeho nepodarených obchodných partnerov opisuje Nicholson (SME): „... V roku 2007 sa skupina snažila intervenovať v spore medzi hokejistom Miroslavom Šatanom a jeho biznis partnermi, s ktorými investoval peniaze do veľkého golfového projektu pri Bratislave. Zo začiatku stáli na strane Šatanových partnerov, ktorí sa pokúsili podviesť hokejistu zhruba o sedem miliónov dolárov, čo bol jeho príspevok do projektu. ‚Svojvoľné zapojenie pánov Bears mi otvára niekoľko otázok okolo Libora [Červenku, Šatanovho biznis partnera – pozn. TREND],‘ napísal Peter Šatan svojmu bratovi Mirovi do USA, kde v tom čase hrával v NHL. Prezývku Bears, teda medvede, ktorú použil hokejistov brat, si piťovci vyslúžili vďaka opancierovaným Mercedesom, na ktorých jazdili. Projekt golfového areálu s rozpočtom 4,7 milióna eur mal vzniknúť vo Veľkom Bieli do konca roku 2011.“

Neskôr P. Šatan povedal pre Trend, že keď sa piťovci dozvedeli, že pomáhajú ľuďom, ktorí ho chcú podviesť, ponúkli sa, že v spore budú zastupovať Šatanovcov: „Stretli sme sa niekoľkokrát, no trvalo sme odmietali ich ponuku.“ Projekt skončil stratou pre Šatanovcov a súdnymi spormi s podozrivými spoločníkmi. Policajné vyšetrovanie, kde známy hokejista vystupoval v pozícii agenta, smerovalo aj k podozreniu z korupcie rôznych úradníkov.

Ale táto ich v podstate prospešná a na pohľad dobre mienená činnosť nedopadla vždy najlepšie...

Mŕtvi v Irish Pube

Tento štýlový podnik s veľkým kozubom na bratislavskom korze pútal od svojho otvorenia pozornosť verejnosti aj podsvetia. Mýtizované vlastnosti piva Guinness pritiahli neobvykle početnú dámsku klientelu a predpokladané zisky aj pozornosť výpalníkov. Pôvodný írsky majiteľ tak bol pod permanentnými hrozbami miestnych mafiánov.

Po čase sa situácia navonok upokojila, keď podsvetie nielen ovládlo podniky v strede mesta, ale paradoxne zvýšilo kvalitu služieb (čašníkov, čo okrádali zákazníkov aj nových majiteľov, vraj riešili systémom „ručne-stručne“) a tiež bezpečnosť. A o tú sa v Irish Pube na Sedlárskej ulici mali starať práve piťovci. Spočiatku zdarne, až kým neprišla krvavá streda 7. júla 1999, po ktorej ostali dvaja mŕtvi a jeden ranený. Strelcom mal byť prominentný piťovec Mikuláš P. alias Miki.

Konflikt sa začal tým, že 30-ročný podnikateľ Ján Š. sotil Mikuláša P. (21), ten vytiahol pištoľ a vystrelil dvakrát na Jána Š., najskôr do brucha, a keď sa ten zdvíhal zo zeme, aj do hrude. Potom vystrelil po jeho 33-ročnom bratovi Mariánovi Š., ktorého trafil do ramena, ale guľka pokračovala ďalej tak, že trafila rovno do hlavy nad ľavým okom náhodného návštevníka Tomáša A. (26) a uviazla v temene. Oslavoval práve s priateľmi promócie a následkom ťažkého zranenia na druhý deň zomrel. Strelec mal na úteku vystreliť ešte aj na ulici.

Podľa očitých svedkov sa bratia Š. a krvavý pištoľník poznali. Vyšetrovatelia tvrdili, že možný páchateľ bol už v minulosti podozrivý z vydierania oboch bratov. Príbeh ich vzájomného konfliktu teda mal už pozoruhodnú predohru a zjavne nebol náhodný (Plus 7 dní): „Irish Pub, deväť hodín desať minút: ... vošli bratia Š. Podnik bol... plný hostí. Oni však vedeli, za kým idú. Pri barovom pulte sedel nakrátko ostrihaný, potetovaný svalnatý mladý muž. Mladší z bratov Ján k nemu pristúpil, chytil ho okolo pliec a niečo mu hovoril. Údajne ho pritom aj udrel dlaňou. Podľa svedkov sa svalovec potom dal na útek, no Ján ho dostihol. Vtedy mladík vytiahol pištoľ kalibru 7,65 mm a strelil mu do brucha. Potom namieril zbraň na jeho brata Mariána...

... ‚Najskôr to vyzeralo, akoby vyhadzovač vyvádzal hosťa, čo sa nevie zmestiť do kože. Jeden muž zozadu udrel druhého, ktorý sa pokúšal utiecť. Všetko sa zbehlo v zlomku sekundy. Ten, čo sa pokúšal uniknúť, siahol pod tričko a spoza pása vytrhol pištoľ. Ešte som zaregistroval, ako ju odisťuje, a potom som sa spamätal. Zvolal som na priateľku: Utekaj! Ja som bežal za ňou. K východu sme mali blízko. Keď sme s ďalšími návštevníkmi reštaurácie, ktorí si tiež všimli muža so zbraňou, vybiehali na ulicu, zvnútra sa ozvalo niekoľko výstrelov. Utekali sme smerom k Hlavnému námestiu. Obzrel som sa. Pár sekúnd po nás vybehol mladý muž s pištoľou v ruke. Bežal opačným smerom, k Michalskej ulici. Mám pocit, že vystrelil aj na ulici. Mysleli sme si, že v Irish Pube sa strieľalo plynovými alebo slepými nábojmi. Keď sme sa vrátili k dverám a nazreli dnu, bolo nám jasné, že sa vraždilo,‘ povedal nám jeden z otrasených svedkov tragického incidentu. V tej chvíli nevedel, že medzi obeťami je aj jeden z jeho kamarátov...“

Polícia hneď od začiatku išla na základe svedeckých výpovedí po Mikulášovi P., ktorý sa vzápätí sám prihlásil na polícii. Šéf slovenských vyšetrovateľov J. Ivor to komentoval slovami: „Obvinený sa prihlásil na polícii preto, lebo uňho nastal stav bezvýchodiskovej situácie, v ktorej sa mu toto riešenie zdalo najoptimálnejšie.“ Mikuláš P. bol známa firma s obvineniami už pred streľbou v írskej krčme a aj potom. Podľa reportéra Pala Rýpala si mal dokonca dať vyrobiť vizitky s oznámením, že prijíma objednávky na vraždy.

V čase streľby bol už dvakrát súdne trestaný za ublíženie na tele a poškodzovanie cudzej veci. Na krku mal podmienku a ďalšie podozrenia z lúpežnej trestnej činnosti a výpalníctva.

Podľa Nového Času z 13. 7. 1999 mal byť podozrivý zo spáchania lúpeže aj po streľbe v írskej krčme.

Ani obete streľby, bratia Š., neboli žiadne neviniatka. Podľa reportéra Pala Rýpala mali v minulosti bližšie nešpecifikované konflikty so zákonom. Zavraždený Ján bol ekonómom v jednom z bratislavských hotelov, ktoré vlastnil Edo Dinič. A mali smolu, že podnikali v rajóne piťovcov, v Lamači. Vlastnili reštauráciu Podháj, kde ich osem týždňov pred streľbou navštívili svalnatí chlapíci s prostou požiadavkou, aby im nezabudli mesačne odvádzať pätnásťtisíc korún (cca 498 eur). Keď to nechceli pochopiť, prišlo dvanásťčlenné komando a Mariánovi Š. ako varovanie zlomili nos aj rebrá. Bratia to neohlásili, lebo verili, že problém vyriešia vlastnými silami. Prvým krokom malo byť „zmačknutie“ ramenáča Mikiho. Nemohli tušiť, že začne strieľať, a to na verejnosti.

Súd Mikuláša P. dvakrát odsúdil na 14 rokov v najťažšej nápravnovýchovnej skupine, ale s odvolaniami trval celý proces deväť rokov, počas ktorých viacerí svedkovia začali strácať pamäť a obhajoba úspešne napádala nepresnosti výpovedí hlavného svedka, postreleného Mariána Š. Zabudol napríklad uviesť, že si aj s bratom priviedli do írskej krčmy až šesť ochrankárov (??) (TASR): „... Takmer dva roky tvrdil, že v osudný deň 7. júla 1999 išiel do mesta iba s bratom. V skutočnosti bol v sprievode asi šiestich ochrankárov...“ Ozaj, čo to boli za ochrankári, keď nezasiahli proti jedinému strelcovi ani len symbolickým výstrelom do vzduchu? Ale rozporov tu bolo zjavne viac...

Až zaznel rozhodujúci rozsudok. Takto ho zaznamenali médiá:

13. februára 2001 – Na 14 rokov odňatia slobody v tretej nápravnovýchovnej skupine odsúdil päťčlenný senát Krajského súdu (KS) v Bratislave Mikuláša P., obžalovaného z vraždy, pokusu vraždy, ublíženia na zdraví s následkom smrti a nedovoleného ozbrojovania.

21. novembra 2002 – Najvyšší súd SR zrušil rozsudok KS.

7. júla 2003 – Najvyšší súd SR zrušil na základe sťažnosti generálneho prokurátora oslobodzujúci rozsudok nad Mikulášom P. obvineným v prípade streľby v bratislavskom Irish Pube a vrátil vec KS na nové konanie.

25. mája 2004 – Prednesom obžaloby sa na bratislavskom KS začal opakovaný proces s Mikulášom P., údajným strelcom z bratislavského Irish Pubu.

5. júna 2008 – Trojčlenný senát KS v Bratislave vyniesol oslobodzujúci rozsudok nad Mikulášom P. Išlo už o tretí verdikt KS v tejto mediálne známej kauze. Oslobodil ho aj z trestného činu nedovoleného ozbrojovania. Krajská prokuratúra nepodala odvolanie voči oslobodzujúcemu rozsudku.

Právny zástupca obžalovaného JUDr. Peter Filip (ktorý sa neskôr objaví ako obhajca „Piťa“ Ondrejčáka) dokonca na margo skutočnosti, že tento proces trval roky, vyhlásil: „Ide o tragédiu slovenského trestného procesu.“

Mikuláš P. od začiatku tvrdil, že v daný večer v Irish Pube vôbec nebol, ale bol vo fitnescentre a následne v inej reštaurácii. To mu mal dosvedčiť aj jeho kumpán od piťovcov Karol Patasy ml. Ten sa zasa stal hlavným podozrivým z vraždy takáčovca Klemana v bare Boston biliard.

Krvavý biliard v bare Boston

Dňa 21. novembra 2004 v petržalskom bare Boston biliard zomrel na následky troch bodných rán do hrudníka Peter Kleman (22) alias Grami, blízky takáčovcom. Mesiac po vražde policajti zadržali a obvinili z nej Karola Patasyho ml., pravú ruku bossa podsvetia zo skupiny tzv. piťovcov. Po polroku väzby sa však dostal pre nedostatok dôkazov na slobodu. Patasy toho mal a stále má na krku omnoho viac (Nový Čas): „... Prokurátor tvrdí, že je zaplatený do podvodu s bytom. Šéfka jednej zo skupín bytovej mafie Zuzana Znamenáková mu na prelome rokov 2006 a 2007 ‚dohodila‘ nehnuteľnosť, byt v Ružinove. Patasy však 69 707 eur nedal majiteľke – dôchodkyni a sfalšoval potvrdenie o tom, že si peniaze prevzala. Byt potom predal ďalej. Penzistka zomrela v ústave...

... Ďalej jeho meno figuruje v inom prípade, kde podľa prokurátora ovplyvňoval svedka vraždy študenta D. Tupého.

Ďalší prípad je, keď v auguste 2007 záchranárom nedovolil ošetriť vtedajšiu priateľku a útočil na policajtov a v apríli 2006 v krčme napadol a zranil barmana, spôsobil škodu za 666 €, potom sa vyhrážal policajtom...“

Na súde Patasy tvrdil, že on nevraždil, ale k činu sa mu nepriamo priznal jeho otec. Ten mu povedal, že za Gramiho smrť ho chcú zlikvidovať. Kuriózne je, že Patasy ml. a zavraždený Kleman sa poznali od detstva a Patasy st. baru Boston biliard šéfoval...

Podľa denníka Pravda: „... ‚Poznali sa od detstva. Odmietam však, že by boli kamaráti. Rovnako aj tí dvaja, čo ho lákali, aby išiel robiť do Bostonu vyhadzovača,‘ hovorí teraz Ján Kleman. Syn podľa neho mal výbušnú povahu. Na druhej strane však odmietol, že by Peter niekedy býval bez príčiny agresívny. Vo vrecku nosieval boxer, ktorý uňho polícia našla aj v tú noc, keď ho zabili.

V noci 21. novembra 2004 sa Kleman, prezývaný Grami, spolu s ďalšími chlapcami v Bostone zaplietol do bitky, ktorá potom vonku pokračovala. Bol tam aj Karol Patasy so svojou partiou... ‚Na druhý deň mi otec povedal, že Grami už nebude robiť problémy, že to s ním vybavil,‘ uviedol Patasy mladší počas policajného vyšetrovania. Podľa jeho slov mala byť smrť otca pomstou za Klemana...“

Policajné odposluchy toho večera zachytili zvýšenú frekvenciu hovorov medzi piťovcami. Hovorili po vražde v kódoch, volania sa krútili okolo akéhosi hypotetického auta, ktoré v ten večer niekto nabúral, a to poriadne. Tam, kde nabúralo, aj zostalo stáť. Treba ho dať niekam do garáže, kde ho nikto nenájde... Lenže medzičasom zakrvaveného Gramiho na chodníku našiel ležať náhodný okoloidúci, ktorý tadiaľ išiel s manželkou z oslavy.

Odveta na seba nedala dlho čakať. Podsvetie rieši vraždy medzi svojimi bez súdnych prieťahov. A rozsudok je v takomto prípade len jeden...

Patasy na odstrel

V júni 2004 Patasy ml. priam zázračne unikne paľbe komanda, ktoré dostane Havasiho aj s ochrankárom. Má to byť práca takáčovcov.

V novembri 2004 sa končí mladý život takáčovca Klemana a polícia má podozrenie, že v tom má prsty Patasy ml. Ale nedokážu mu to.

V januári 2005 príde odplata...

Spravodlivosť je pričasto slepá k obetiam mafiánov a niekedy aj k nim samým. Zvláštnu skúsenosť so spravodlivosťou má Juraj Ondrejčák alias Piťo. Karol Patasy starší, otec jeho pobočníka, sa mu dva až tri týždne pred smrťou zveril s obavou, že ho chcú zastreliť. Už rok predtým ho postrelili v podniku na Ovsištskom námestí...Vedel, že ho sledujú (na túto úlohu bol nahovorený už spomínaný neskorší korunný svedok Anton C.) a pomoc polície nemôže vyhľadať, lebo tá ho stíhala za vraždu. Piťo sa rozhodol zasiahnuť a azda nás neprekvapí, že využil svoje kontakty v Slovenskej informačnej službe. Ktorý mafiánsky boss ich nemal? Piťovým kontaktným mužom v SIS bol vraj istý Roman Osuský (Topky.sk, Trend): „Vybral som si R. O. ako kanál na túto informáciu, lebo som vedel, že pracuje pre tajnú službu a má väzby na takáčovcov,“ uviedol neskôr na súde Piťo.

Z vraždy Patasyho otca bol najskôr obvinený Mário R., bývalý zápasník a dlhoročný pracovník SBS, ktorá patrila Jánovi Takáčovi. Ale po niekoľkomesačnej väzbe mu súd uznal alibi. V inkriminovanom čase totiž pracoval v moteli Kotva, čo okrem svedkov potvrdil aj záznam priemyselných kamier. Motel pôvodne patril tiež Takáčovi. Mário R. teraz žiada o „morálne a finančné odškodnenie“ (Život): „... Konečne sa potvrdilo moje alibi, hoci ho vyšetrovateľ stále spochybňoval. Videonahrávku dal preskúmať aj Výskumnému ústavu súdnej optiky a ten potvrdil, že nahrávka je autentická a nemanipulovalo sa ňou. Ale toto všetko dal vyšetrovateľ urobiť až sedemnásť mesiacov po jej predložení!

... Som rád, že k tomu záveru dospel prokurátor a vyšetrovateľ, pretože keby ma oslobodil súd, ľudia by o mojej nevine stále pochybovali. Viete, ako to chodí, hovorili by: aha, to je ten, čo si kúpil rozsudok… Konečne si môžem dať život do poriadku, už ma nebude strašiť to nezmyselné obvinenie. Je však strašné vedieť, že také niečo sa môže stať hocikomu. Mám pocit, akoby u nás platila prezumpcia viny, a to dovtedy, kým sami nedokážete svoju nevinu,“ konštatuje Rosíval. „Rozhodne to tak nenecháme, pripravujeme žalobu a budeme žiadať štát, teda ministerstvo spravodlivosti, o morálne a finančné odškodnenie,“ dodáva JUDr. Piršel.

O celom prípade písali SME a TASR takto: „Patasy bol nakoniec zastrelený, po čom bolo zadržaných niekoľko mužov. Keď ich prepustili, Osuský vraj Ondrejčákovi povedal, že s vraždou nemajú nič spoločné, a tiež to, že Patasyho zastrelil sám Anton C., ktorý je v tejto kauze kľúčovým svedkom.“

„Nerozumiem, ako môžu urobiť z vraha svedka, a tak zničiť celý prípad. Neviem, kto to spravil, či vyšetrovateľ, alebo prokuratúra,“ povedal neskôr pred súdom Ondrejčák. Nakoniec naznačil, že za nepochopiteľným obratom vo vyšetrovaní by mohol byť „nejaký“ riaditeľ ÚBOK-u, ktorý bol švagrom kľúčového svedka, čo sa potvrdilo (Cas.sk): „Manželka chráneného svedka Cvešpera a manželka Petra Krajíčka sú sestry,“ potvrdili pre Nový Čas tri navzájom od seba nezávislé zdroje. Podľa Ondrejčáka mal Anton C. na vraždu Patasyho motív. Denník Nový Čas naznačil, že mal konflikt s Karolom Patasym mladším. Anton C. sa stal pre políciu kľúčovým svedkom po tom, čo podrobne opísal celý čin aj jeho prípravu (Sme.sk): „... Chránený svedok tvrdí, že 6. januára tohto roku začal na žiadosť Mariána G. sledovať zvyky Karola Patasyho. Zistil, že každý deň zhruba o polnoci chodí do Petržalky na Krásnohorskú ulicu.

V deň vraždy, 11. januára, sa chránený svedok asi o ôsmej večer v Petržalke stretol s Mariánom G. a Mariom R. Kým oni dvaja išli krátko po polnoci zabiť Patasyho, chránený svedok ich čakal na vedľajšej ulici v aute...“

Zdá sa, že ani mafiánsky boss sa nevie dovolať spravodlivosti, aj keď to myslí úprimne. Pritom v iných prípadoch (viď. prípad Ondrej Žemba, ktorý neskôr osvetlíme) konali policajti razantne na ochranu mafiána, hoci o nebezpečenstve netušil a ani ich oficiálne o nič nežiadal...

Pred súd ako potenciálni vrahovia Karola Patasyho st. predstúpili nakoniec údajní takáčovci Marián G., Anton C. a bratia Ľubomír Ch. a Michal Ch. Strelcom mal byť Marián G., ktorý vyhliadnutú obeť podľa obžaloby zasiahol piatimi výstrelmi zo samopalu Agram 2000 do krku a hrudníka. Len o vlas unikla smrti Patasyho družka, ktorá práve keď sa začala streľba, otvárala dvere do domu.

Strelec maskovaný v parochni sa vrátil k vodičovi Antonovi C., ktorý ho tam priviezol – ten mal samopal hodiť do Dunaja, ale ukryl ho v lese (Sme.sk): „... Po vražde dobehol Marián G. zamaskovaný v ženskej parochni do auta chráneného svedka, kde nechal samopal, ktorým strieľal, a povedal mu, aby ho hodil do Dunaja.

Chránenému svedkovi sa však samopal páčil, a tak si s ním išiel zastrieľať a až potom ho skryl v lese pri Dunaji. Keď ho ukázal polícii, expertíza potvrdila, že ide o vražednú zbraň. Výpoveď chráneného svedka o tom, že sledoval Patasyho aj Havasiho a že si u nich obvinení schovávali autá aj zbrane, potvrdzuje aj Ľubomír Ch.“

Pomsta za takáčovca Klemana voči jeho predpokladanému vrahovi Patasymu ml. sa nemala skončiť len pokusom o jeho odstrel, neskorším zastrelením jeho otca, ale aj vyhodením do vzduchu hrobu jeho otca. Aspoň tak to pred súdom podľa denníka Nový Čas tvrdil chránený svedok Anton Cvešper.

Aby to bolo zaujímavejšie, médiami označovaný prominentný piťovec Karol P. mladší ako svedok pred súdom vyjadril osobný názor, že za vraždou jeho otca nestoja obvinení takáčovci, ale príbuzný zavraždeného Klemana.

Piťovci a vražda študenta Daniela Tupého

V júni 2009 Okresný súd Bratislava I oslobodil päticu obžalovaných z vraždy študenta Daniela Tupého. Boli nimi – Richard H. alias Bejby, Dávid V., Ján S., Michal B. alias Jašter a Róbert J. alias Biznis. Podľa médií mali patriť k tvrdému jadru piťovcov.

Daniel Tupý skonal po viacerých bodných zraneniach 5. novembra 2005 na Tyršovom nábreží v Bratislave. Ďalších siedmich mladíkov útočníci dokopali. Útok bol vedený v tme a odzadu. Bol veľmi krátky a jedinou pomôckou vyšetrovateľom sa mali stať svedkovia. Po troch rokoch sa podarilo nájsť dvoch utajených svedkov, ktorí však pri hlavnom pojednávaní zlyhali. Ako informovala TASR: „... Proces v kauze vraždy Daniela Tupého odštartoval v januári, viac ako tri roky po vražde. Všetci obžalovaní svorne popreli vinu. Na mieste činu sa podľa svojich vyjadrení nenachádzali všetci naraz a v období vraždy sa ani nepoznali.

Výpoveď utajených svedkov, na ktorej je obžaloba postavená, označili za vykonštruovanú.

Poškodení vo svojich výpovediach nevedeli označiť útočníkov. Zhodli sa však na tom, že ich bolo viacero a útočili zozadu.

Kľúčovými výpoveďami mali byť práve svedectvá dvoch utajených svedkov. Jeden z nich na poslednom pojednávaní označil za vraha Richarda H. s tým, že bodol Daniela Tupého šesťkrát.

Práve jeho výpoveď mal potvrdiť ďalší utajený svedok. Ten však na hlavnom pojednávaní svoju výpoveď z prípravného konania poprel napriek hrozbe trestného stíhania z krivej výpovede. Významne tým pomohol obžalovaným...“

Svedkovia, na ktorých celá žaloba stála, tak mali na výber: odmenu až pol milióna korún alebo smrť. Odmenu v celkovej výške 400-tisíc korún totiž ponúkali viaceré médiá tomu alebo tým, ktorí pomôžu polícii nájsť vraha Daniela Tupého. Medzi prvými, čo sa takto rozhodli pomôcť objasniť brutálnu vraždu, boli denník Nový Čas, televízia Markíza a rodičia zavraždeného. Každý z nich prispel 100 000 korunami. S rovnakou sumou sa k tejto iniciatíve pripojila TV JOJ. Bratislavský župan Ľubo Roman sa sumou 100-tisíc korún pripojil k médiám. Celková výška odmeny pre toho, kto pomôže polícii nájsť vraha alebo vrahov mladíka, tak dosiahla pol milióna korún.

V tej súvislosti bol zadržaný a obžalovaný z ovplyvňovania jedného z rozhodujúcich svedkov Karol Patasy ml., ale kategoricky to poprel (TASR): „... Vyšetrovateľ ÚBOK-u obvinil Karola P. z marenia spravodlivosti... Jednému zo svedkov v kauze vraždy študenta sa mal vyhrážať smrťou, ak bude v tejto veci ešte raz vypovedať. Aby si zachránil život, mal odvolať svoju dovtedajšiu výpoveď, ktorá mala byť kľúčová pre objasnenie vraždy Tupého...“

Výsledok: „Jednoznačne sa nepodarilo preukázať, že obžalovaní spáchali skutok,“ odznelo v odôvodnení trojčlenného senátu. Súd vykonal rozsiahle dokazovanie, ale prokurátorovi sa nepodarilo žalobu podporiť žiadnym priamym a hodnoverným dôkazom. Proti oslobodzujúcemu rozsudku sa neodvolal (TASR, TV Markíza): „... Svedok Milan L., ktorý bol pôvodne utajený a na vlastnú žiadosť sa dal odtajniť, je však súdom a polícii známa firma – bol obžalovaný okrem iného z lúpežného prepadnutia a deliktov s drogami. Jednému z obžalovaných v kauze vraždy Tupého dokonca dlhoval peniaze.

... Napokon však na súde bolo dokázané, že niektorí z kvinteta (najmä Ján S., ktorý v tom čase pracoval ako taxikár pre Slovenskú televíziu) sa v čase spáchania činu vôbec nepoznali.

Podľa neoficiálnych informácií práve naopak, v skupine obžalovaných figurovali najmenej dve osoby, s ktorými boli piťovci v danom období už v antagonistickom vzťahu...“

Dvorný právnik piťovcov Peter Filip pre médiá povedal, že vraždu Daniela Tupého sa v tomto štádiu už nepodarí objasniť: „Príliš veľa sily a energie bolo venovaných nesprávnej ceste.“

O dva roky nato malo dôjsť k prelomovému svedectvu štyroch nových svedkov. Televízia Markíza vzápätí priniesla informáciu, že podsvetie ponúka až 200-tisíc eur za mená ľudí, ktorí vypovedali na polícii a sú ochotní podať nové fakty v kauze, ktorá sa zatiaľ skončila pre spravodlivosť fiaskom. Otec Daniela Tupého vyslovil vážne pochybnosti, či takéto predčasné avizovanie pokroku vo vyšetrovaní neohrozí dokonca životy nových svedkov (SITA): „... Otec zavraždeného študenta si myslí, že ministerstvo vnútra nemalo vôbec informovať o nádejnom postupe. Minister vraj nemal spomínať nové svedectvá v prípade vraždy jeho syna. ‚Mali by si snáď tí ľudia na polícii uvedomiť, že sú zodpovední aj za životy svedkov,‘ povedal pre TV Markíza Daniel Tupý starší.

Šéf rezortu Daniel Lipšic polícii a svojim útvarom verí, podľa neho mafia nepochodí ani so štedrou odmenou. ‚Nepodarí sa im to,‘ povedal pre TV Markíza Lipšic. Daniel Tupý starší však taký optimista nie je a podľa neho je nebezpečné, ak polícia pri tomto prípade nepracuje s maximálnym stupňom utajenia. ‚Dochádza k sústavným kontrolám spisov, mnohí ľudia sa oboznamujú, robia kontroly k tým spisom, píšu výsledky,‘ povedal otec zavraždeného študenta.

Minister tvrdí, že policajti, ktorí sa vraždou študenta zaoberajú, nič podsvetiu neprezradia ani za státisíce eur. ‚Preto používame polygraf, aby sme preverili bezúhonnosť ľudí, ktorí pracujú v našich špeciálnych útvaroch,‘ konštatoval Lipšic pre TV Markíza. Podľa Lipšicovho predchodcu Roberta Kaliňáka to, že podsvetie takéto niečo hovorí a vypisuje odmeny, len dokazuje, že polícia ide dobrým smerom...“

Vtedajší minister vnútra Daniel Lipšic bol skalopevne presvedčený, že svedkov sa podarí utajiť a prehovoria. Odvtedy je ticho...