Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Pred skúškou

Martin Kukučín

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ivana Černecká, Martina Jaroščáková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-89278-91-6

Pôvodná publikácia

Martin Kukučín. Dielo III. SVKL. Bratislava 1958. 360 s. Marianna Prídavková zostavila výber, napísala poznámky a edične pripravila. Oskár Čepan napísal poznámky. Dr. Jozef Felix rediguje. Dr. Ondrej Mrlian, šéfredaktor. Daniel Šulc, zodpovedný redaktor. Zlata Maderová, technická redaktorka. Elena Chorvátová korigovala. Henrich Pifko korigoval.

Bibliografické poznámky

Pred skúškou

Odtlačené podľa slovenského prekladu v Sobraných spisoch XIII, 1929, str. 257 — 268. Prvý raz uverejnené po česky v časopise Jarý věk V, č. 15, 17, a 18, z 5. augusta, 2. a 16. septembra 1887.

Pre vydanie Diela sme volili prvý slovenský preklad Kukučínovej práce, ktorú pravdepodobne preložil Jozef Škultéty. Podľa korešpondencie Kukučín písal všetky práce po slovensky, prekladali ich zväčša redaktori časopisov do češtiny. Pôvodný rukopis práce sa zatiaľ nenašiel.

1

Naša škola stojí na vŕšku, vlastne na jeho úpätí, akoby sa bola k nemu prisala. Pod ňou sú školské pivnice, ktoré vydvihujú predok domu do výšky, akoby to bol jednoposchodový dom. Ten dojem ti vnucujú najmä pavlače, ktoré budovu zôkol-vôkol objímajú. Na pavlačiach je lavička upletená z vŕbových prútikov a stoličky tiež pletené, aby pán učiteľ a jeho rodina po denných námahách mali si kde oddýchnuť a pokochať sa pohľadom na krásy zapadajúceho slnca a večerného šera. Pred učebňou stoja dve staré rozložité lipy. Ich konáre slobodne sa rozkladajú pod stenou i nad krovom; jeden z nich ševelí sa práve pri obloku a keď vietor pofúka, nakloní sa doň, akoby chcel vedieť, čo sa v učebni deje. Do obeda by slnce rovno do učebne pražilo, keby jeho svetlo nepreciedzalo sa práve zeleňou týchto posvätných stromov.

Z toho vidieť, aká útulná je naša škola. Často ma ta vábilo, kým som ešte nebol žiakom. Raz ma žiaci ta i pojali — mal som nejaké štyri roky a celá izba mi je i dnes pred očami. Žiactvo sedelo vôkol dlhých stolov, lavíc ešte nebolo. To sa mi tak páčilo, že bol bych tu milerád ostal len kvôli tým dlhým stolom. Túžobne som čakal, kedy ma zavolajú do školy; čakaný deň prišiel — dlhých stolov už nebolo. Miesto nich stáli nové, novučké lavice, biele ako papier. Bola to hostina budúcim notáriušom našej obce! Tri ceruzky som zodral, moji spolužiaci nie menej — až sme lavice šťastlive zbavili tej, škole tak neprístojnej belosti.

Hoci škola zdala sa mi takou útulnou, musím vyznať, že najkrajšie chvíle nestrávil som v nej, ale pred ňou. Pred školou bolo veľké priestranstvo, čoho — ťažko povedať. Nebola to ani záhrada, ani roľa, ani lúka. Priestor bol zanedbaný, zarastený zelenou pažiťou. Z celej dediny schádzali sa sem husi a častovali sa na nej. Pred vyučovaním a po škole vyhrnuli sa zas ta deti a robili takú nezdobu, že pánu učiteľovi až uši opuchali. Tak sa zamieňali husi deťmi. V lete pri otvorených oblokoch bolo počuť do učebne husí gagot, ako aj husi mohli počuť mnohú múdrosť z našej siene, keby nás boli počúvali tak ako my ich. Najmä ja som ich pilne počúval. Neušiel mi ani jeden hlas; každú hus v dedine naučil som sa poznať už podľa hlasu. Hoci som sedel ako upečený, a to hneď v prvej lavici, i hľadel pánu učiteľovi na ústa, predsa bol som len medzi tými husami. Hneval som sa, nasilu som chcel pozorovať — hus zgagotala — nemožno! Pán učiteľ ma často prekvapil pri husiach.

„Chlapče, ty zasa nedávaš pozor. Pozeráš síce na mňa, ale rozum ti ktoviekade blúdi.“

„Ja dávam pozor,“ odvážil som sa tvrdiť.

Pán učiteľ sa mi usmial, akoby chcel povedať: ,Načo tajíš, synku, veď ja to viem!‘ I spýtal sa ma:

„Povedz nám teda, o čom som rozprával!“

Ja som sa strhol, napínal rozum i pamäť, darmo. Nevedel som, o čom bola reč. Veď vyše štvrť hodiny nerozoznal som slová, len šumot v škole, akoby hučala rieka a medzitým gagot husí. Aby som aspoň ako-tak zakryl svoju nedbalosť, odpovedal som mu smelo:

„O husi.“

Miesto odpovede celá škola dala sa do veselého smiechu, až husi pred školou zatíchli a zasa zgagotali. Pán učiteľ zvraštil čelo — bol nahnevaný. Smiech v škole utíchol akoby seknutím.

„Povedz mu ty, Janko Ružanovie!“

Jano Ružanovie, sediaci dvoma miestami vyše mňa, povstal a odpovedal:

„O mestách, ktoré ležia na pravom brehu Váhu.“

„Vidíš, vidíš,“ povedal pán učiteľ, prikročiac ku mne. „Ty z vyučovania nemáš nijakého osohu. Sedíš tu, ale myseľ ti lieta po pažiti za husami. Mohol by si dávať pozor ako tuto Janko Ružanovie.“

Toto slovo ma veľmi zamrzelo. Zasa som pocítil, aký som nanič žiak, ako ma Jano Ružanovie predbehol. Bol to syn chudobnej vdovice, môj druh od malička. Jeho matka bývala u nás v práci, lebo môj otec mal veľké gazdovstvo. Väčšiu čiastku roka strávila u nás; nie div, že i jej Janko býval u nás pečený-varený. Keď rodičia odišli do poľa, my sme sa obyčajne spolu zabávali doma. Znášali sme sa dobre. Nepohádali sme sa nikdy, o bitke ani nehovorím. Spomínam to nie preto, aby som sa chcel pred vami vynášať, aký som ja bol znášanlivý chlapec. Nie. Naopak; keby Janko bol býval taký ako ja, boli by sme si bývali vždy vo vlasoch. No, chudák Janko poddával sa mi dobrovoľne, ustúpil mi vo všetkom, ba i ústrky znášal bez výčitky.