Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Robotníci mora III

Victor Hugo

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2018 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2018 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Igor Čonka, Tibor Várnagy, Dušan Kroliak, Monika Kralovičová, Martina Pinková, Zuzana Berešíková, Bohumil Kosa, Ivana Gajdošová, Erik Bartoš, Kristína Várnagyová, Darina Kotlárová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0394-1

Pôvodná publikácia

Victor Hugo. Robotníci mora III. Déruchetta. Melantrich. Moravská Ostrava 1931. 280 s.

Bibliografické poznámky

Viktor Hugo: Robotníci mora

1931

Časť tretia. Déruchetta

Melantrichovej Slovenskej Knižnice sväzok IX. (brož. 29 — 31)

Preložil Vl. Roy

Tlačou Melantricha v Moravskej Ostrave

Nákladom účast. spoločnosti Melantrich

Túto knihu venujem bralu pohostinnosti a slobody, tomu kútu starobylej normandskej zeme, na ktorom žije ušľachtilý národík mora, drsnému i pôvabnému ostrovu Guernesey, ktorý je teraz mojím útočišťom a bude pravdepodobne mojím hrobom.

V. H.

Náboženstvo, spoločnosť, príroda; to sú tri borby človeka. Tieto tri borby sú zároveň jeho troma potrebami; musí veriť, ztadiaľ chrám; musí tvoriť, ztadiaľ obec; musí žiť, ztadiaľ loď. Ale v týchto troch rozlúšteniach taj a sa tri vojny. Mysteriózny trud života pochádza z všetkých troch. Človek naráža na prekážku vo forme povery, vo forme predsudku a vo forme živlu. Trojité ananké ťažko na nás dolieha: ananké dogmat, ananké zákonov, ananké vecí. V chráme Matky božej v Paríži poukázal pôvodca na prvé; v Biednikoch označil druhé; v tejto knihe určuje tretie.

K týmto trom osudovosťam, ktoré obkľučujú človeka, druží sa osudovosť vnútorná, ananké najvyššie, ľudské srdce. —

V Hauteville-House, marec 1866

Kniha prvá. Noc a mesiac

I. Prístavný zvon

Saint-Sampson dnes je temer mestom; Saint-Sampson pred štyridsiati rokmi bol temer dedinou.

Keď prišlo jaro a prestaly zimné večery, ľudia večer dlho nevysedávali a išli spať hneď, keď sa sotmelo. Saint-Sampson bola stará farnosť, kde zvonievali na kľakanie a kde sa udržal zvyk zhášať skoro svetlo. Líhali a vstávali tam s dňom. V týchto starých normandských dedinách radi napodobňujú kuríny.

Ináč obyvatelia Saint-Sampsonu, až na niekoľko bohatých meštianskych rodin, sú kamenári a tesári.

V prístave sú doky k opravovaniu lodí.

Celý deň tú lámu kameň alebo okresávajú brvná: tu čakan, tam tešla. Stále spracúvanie dubového dreva a žuly. Večer klesajú títo ľudia od ustatosti a spia ako zabití. Po krušnej práci nasleduje tvrdý sen.

V jeden večer na začiatku mája, keď chvíľu cez konáre stromov pozeral srp mesiaca a načúval krokom Déruchetty, ktorá sa v zahrade domu Bravées prechádzala samotná na sviežom večernom povetrí, mess Lethierry vrátil sa do chyže, otvárajúcej sa do prístavu a ľahol si.

Douce a Grace už tiež ležaly. Okrem Déruchetty v dome všetko spalo. Všetko spalo tiež v Saint-Sampsone. Dvere a okenice boly všade zatvorené. Na uliciach nebolo živej duše. Kde tu v okienkach striech červeňalo sa svetlo, podobné žmurkaniu zatvárajúcich sa očí, znak to, že sa služobníctvo poberalo na lože.

Minul už dosť dlhý čas od chvíle, keď odbilo deväť na starej románskej, brečtanom obrastenej, kostolnej veži, ktorá má s kostolom sv. Brelada na Jersey tú spoločnú zvláštnosť, že má letopočet so štyrmi jednotkami: 1111, čo znamená jedenásť sto jedenásť.

Popularita messa Lethierryho závisela od jeho úspechu. Keď ho úspech opustil, okolo neho bolo hneď pusto. Človek si musí myslieť, že je nešťastie nákazlivé a že menej šťastní ľudia sú nakazení morom; tak rýchlo ich posielajú do karantény. Driečni synkovia z dobrých rodín vyhýbali Déruchette. Opustenosť domu Bravées bola teraz taká, že sa v ňom ani nedozvedeli o malej, ale vážnej miestnej udalosti, ktorá v ten deň pobúrila cely Saint-Sampson. Duchovný správca farnosti, ctihodný Joe Ebenezer Caudray zbohatol. Jeho strýc, veľadôstojný dekan v Saint-Asaphe, práve umrel v Londýne. Zvesť o tom doviezol poštový sloop Cashmere, ktorý prišiel v to ráno z Anglie a jeho stožiar bolo vidieť v saint-pierre-portskej rajde. Cashmere mal sa na druhý deň na poludnie vrátiť do Southamptona a ako sa povrávalo, odviezť mladého ctihodného farára, povolaného narýchlo do Anglie k úradnému otváraniu testamentu, nehľadiac na iné súrne veci, s ktorými je spojené prevzatie takej značnej pozostalosti. V Saint-Sampsone celý deň o inom ani nehovorili. Cashmere, ctihodný Ebenezer, jeho mrtvý strýc, jeho bohatstvo, jeho odchod, možnosť budúceho povýšenia, všetko to poskytovalo bohatú látku k rozhovorom. Len v Bravées bolo ticho, lebo tam nevedeli o ničom. Mess Lethierry hodil sa na visiace lože oblečený. Od toho času, ako stihlo Durandu nešťastie, jeho jedinou útechou bolo hodiť sa na visiace lože. Vystreť sa na priči, to je jediné, čo má väzeň a mess Lethierry bol väzňom smútku. Ľahol si a potom ním zavládol pokoj, nastal oddych a zastavenie myšlienok. Spal? Nie. Bdel? Nie. Povediac pravdu, za toho pol treťa mesiaca — už tomu bolo pol treťa mesiaca — mess Lethierry stále chodil ako námesačník. Posiaľ sa z toho neprebral. Väzel v tom neurčitom stave, ktorý dobre poznajú ti, na ních doľahol ťažký zármutok. Vo dne nebol prebudený a v noci nespal. Vo dne stál, v noci ležal, a to bolo všetko. Keď ležal na svojom vysiacom loži, tak trošku zabúdal, menoval to spaním; aj vo sne sa nad ním vznášaly preludy, za hlavu ho ťahal mrak so zmätenými tvárami. Cisár Napoleon mu diktoval svoje pamäte, videl niekoľko Déruchett, na stromoch sedeli divní vtáci, ulice v Lous-le-Saulnier sa menily na hadov. Tento ťažký sen bol pre neho chvíľkou pokoja v zúfalosti. Noci trávil tým, že sníval, a dni tým, že dumal.

Niekedy, presedel celé odpoludnie nehybne pri okne svetlice, ktorej okná, ako sa pamätáme, pozeraly na prístav, so sklonenou hlavou, majúc lokte opreté o kameň, uši v päsťach, obracajúc chrbát celému svetu a hľadiac uprene na starý železný kruh, vsadený do steny niekoľko stôp pod jeho oblokom, k nemu kedysi priväzovali Durandu. Hľadel na hrdzu, ktorá sa usádzala na kruhu.

Mess Lethierry premenil sa celky na stroj.

Aj nejsmelší mužskí, keď stratia smyseľ svojho života, stávajú sa takými. Je to následok zničenia existencie. Život je cesta, myšlienka sprievodca. Keď niet sprievodcu, zastaneme. Stratený je cieľ, sila je mŕtva. Osud má temné sudcovské plnomocenstvo. Svojimi údermi môže zasiahnuť aj našu mravnú bytnosť. Zúfalstvo je temer duševná pomätenosť. Vzdorovať vedia len veľmi silní duchovia.

Mess Lethierry uvažoval ustavične, ak takú zadumanosť možno vôbec zvať uvažovaním. Chvíľami sa mu z úst vydraly srdcervúce slová, ako na príklad: „Neostáva mi už nič iného, len si tam hore vyzdvihnúť cestovný pas.“

Musíme upozorniť na istý rozpor tejto povahy, složitej ako more, ktorého produktom, aby sme tak povedali, bol Lethierry. Mess Lethierry sa totiž vôbec nemodlieval.

Byť bezvládnym, znamená, mať ešte vždy nejakú silu. Tými dvoma slepými mocnosťami: osudom a prírodou obklopený človek v svojej bezvládnosti najde oporu v modlitbe.

Vezme si osud za pomocníka, bázeň za pomocníčku, kým mu úzkosť radí padnúť na kolená.

Modlitba je ohromná sila, ktorou vládne duša a je takého druhu ako je tajomstvo. Modlitba sa utieka o veľkodušnosť temnôt; modlitba hľadí na tajomstvo očami tieňu a cítime, že pred sílou tohoto strnulého pohľadu malo by složiť zbrane aj Neznámo.

A už táto možnosť je útechou.

Ale Lethierry sa nemodlil.

Kým bol šťastný, mohli by sme povedať, že pre neho jestvoval Boh z mäsa a kostí. Lethierry s ním hovoril; dával mu svoje slovo, ba z času na čas mu zrovna podával aj ruku. Ale v nešťastí Lethierryho Boh zmiznul, ktorý zjav bývá ináč dosť častý. Stává sa tak keď si niekto vytvorí Boha, ktorý je dobrákom.

Lethierry v svojom terajšom duševnom položení jedinú čistú radosť nachodil v úsmeve Déruchetty. Okrem tohoto úsmevu všetko bolo čierne.

Od istého času, akiste pre stratu Durandy, ktorá sužovala aj Déruchettu, jej rozkošný úsmev bol stále vzácnejší. Zdalo sa, že je niečim zaujatá. Jej vtáčia a detská milota zmizla. Už ju nebolo vidieť ráno, keď výstrel dela oznámil rozodnenie, klaňať sa vychádzajúcemu slncu so slovami „Bum!… dobré ráno! Len ráčte vstúpiť!“ Chvíľami tvárila sa veľmi vážne, čo bolo pri tejto nežnej bytnosti vecou smutnou. Ale zato pred messem Lethierrym nútila sa k smiechu a snažila sa rozveseliť ho, ale jej veselosť so dňa na deň bledla a zahalovala sa prachom ako krídlo motýla, ktorého telo je prebodnuté špendlíkom. Vedľa toho však, či už zo smútku nad strýcovým smútkom, lebo bolesti mávajú svoj reflex, alebo pre iné príčiny, zdalo sa, že teraz prejavuje veľký sklon k náboženstvu. Prv, keď tu bol ešte farárom Jaquemin Hérode, chodila, o čom už vieme, do kostola najviacej štyri razy do roka. Teraz ho však navštevovala veľmi horlive. Nevynechala ani jedny služby božie, ani v nedeľu, ani vo štvrtok. Nábožné duše vo farnosti pozorovaly toto polepšenie so zadosťučinením. Lebo je šťastím pre mladú devu, ktorej od mužských hrozí toľké nebezpečenstvo, keď sa obráti k Bohu.

V tom páde sa rodičia aspoň nemusia báť ľúbostných pletiek.

Každý večer, ak to dovoľovalo počasie, prechádzala sa hodinu alebo dve v záhrade domu Bravées. Dlela tu práve tak zamyslene ako mess Lethierry a vždy samotná. Déruchetta chodila spať posledná. Ale zato Douce a Grace ju vždy kradmo pozorovaly, a to hnané pudom jastrenia, s ktorým sa stretáme pri služobníctve; ináč jastrenie pri službe zaháňa nudu.

Mess Lethierry však, ktorého myseľ bola zahalená závojom skľúčenosti, v chovaní Déruchetty nezbadal ani tieto drobné zmeny. Veď sa nenarodil ako dueňa. Nevšimnul si ani akurátnosť, s akou navštevovala služby božie. Pri svojom tvrdohlavom stanovisku oproti veciam a osobám duchovným z tohoto častého chodenia do kostola bol by mal asi veľmi málo radosti.

To neznamená, že by sa jeho duševný stav nebol menil. Smútok je mrak a preto mení svoju podobu. Silné povahy, ako sme už povedali, bývajú hocikedy ťažkými údermi osudu, keď nie celkom, tedy temer vyšinuté zo svojich riadnych koľají. Pri takých mužných charakteroch ako bol Lethierry, prejavuje sa reakcia až po istom čase. Ich zúfalosť sa javí stupňovite. Smútok sa mení v skľúčenosť, potom skľúčenosť v zahorklosť, zahorklosť napokon v melancholiu. Melancholia je súmrak, v ktorom je utrpenie chmúrnou radosťou.

Melancholia je smutným šťastím.

Takéto elegické slabosti Lethierry nemal; ani povaha jeho temperamentu, ani druh jeho nešťastia nesniesly tieto odtienky.

Ale v chvíli, keď sa s ním zasa stretáme, jeho zadumanosť, do ktorej ho vrhlo jeho prvé zúfalstvo, už sa temer týždeň akosi rozptylovala. Lethierryho smútok sa sice nezmenšil, ale prejavoval menšiu ochablosť. Bol sice stále zachmúrený, ale nebol už trudomyseľný. Začal sa zasa zaujímať o veci a udalosti a začal niečo pociťovať z toho zjavu, ktorý by sme mohli nazvať návratom ku skutočnosti.

Tak vo dne v prízemnej svetlici nielen, že počul hovor ľudí, ale mu aj rozumel. V jedno ráno prišla Grace zvestovať triumfálne Déruchette, že mess Lethierry roztrhol pásku novín.

Tento polovičný záujem o skutočnosť je už aj sám dobrým znakom. Je to uzdravovanie. Veľké nešťastia pôsobia ako omráčenia, z ktorého sa pomaly preberáme. Ale toto zlepšenie zpočiatku zdá sa byť zhoršením. Pôvodný stav zasnenosti otupoval bolesť; človek okolo seba videl nejasne a preto málo cítil. Teraz však vidí jasne, nič neujde jeho pozornosti a rana začína znova krvácať. S každou maličkosťou, ktorú vidíme, bolesť sa len jatrí. Všetko sa znova vracia v rozpomienke a všetko znova najsť je toľko, ako všetko znova oželeť. Tento návrat ku skutočnosti je korenený rozličnými príchuťami zašlých horkostí. Človeku je lepšie i horšie. To skusoval mess Lethierry. Utrpenie si jasnejšie uvedomoval.

Čo navrátilo messa Lethierryho k precíteniu skutočnosti, bol otras.

Povieme hneď aký.

Jedno odpoludnie, asi okolo 15. či 20. apríla zavznelo na dverách prízemnej siene v dome Bravées dvojité zaklepanie, ktoré ohlasovalo listonoša. Douce otvorila. Naozaj prišiel list.

Tento list bol z mora. Bol adresovaný messovi Lethierrimu a mal poštové razítko Lisboa.

Douce doniesla list messovi Lethierrymu, ktorý bol zatvorený v svojej chyži. Vzal list, položil ho nedbale na stôl a ani naň nepozrel.

Tak ostal list ležať na stole neotvorený dobrý týždeň.

Tu sa stalo raz zrána, že Douce riekla messovi Lethierrymu:

„Pane, nemala by som sotreť prach s vášho listu?“

Lethierry akoby sa prebudil zo sna.

„Tak je,“ vetil.

A otvoril list.

Čítal toto:

Na mori, 10. marca.

Messovi Lethierrymu v Saint-Sampsone!

Moju zvesť prečítate iste s radosťou.

Som na palube lode Tamaulipas a idem ta, zkadiaľ sa nikdy nevrátim. Medzi mužstvom lode je námorník Ahier Tostevin z Guernesey, ktorý sa vráti a bude vám rozprávať veľa zaujímavých vecí. Využívam stretnutie s loďou Hernan Cortez, ktorá ide do Lisabonu, a posielam vám tento list.

Zhrozíte sa! Som statočný človek.

Práve tak statočný ako sieur Clubin.

Myslím, že viete o tom, čo sa stalo; ale jednako snáď nezaškodí, keď vám to napíšem.

Tedy:

Vrátil som Vám Vaše peniaze.

Vypožičial som si od Vás, hoci aj nesprávnym spôsobom, päťdesiat tisíc frankov. Prv ako som odišiel zo Saint-Malo, odovzdal som pre Vás Vášmu dôverníkovi, sieurovi Clubinovi, tri tisíclibrové bankovky v šterlingoch, čo robí dovedna sedemdesiat päť tisíc frankov. Úfam, že túto splátku uznáte za dostatečnú.

Sieur Clubin bránil Vaše záujmy a prijal Vaše záujmy veľmi energicky. Zdalo sa mi, že bol prihorlivý, preto Vám to oznamujem.

Váš druhý dôverník

Rantaine.

Post scriptum. Sieur Clubin mal revolver a preto nemám potvrdenia.

Keď sa dotknete elektrickej raje, keď sa dotknete nabitej Laydenskej fľaše, budete mať ten istý pocit, ktorý mal mess Lethierry pri čítaní tohoto listu.

Pod touto obálkou, v tomto vo štvoro složenom liste papieru, ktorému v prvej chvíli venoval tak málo pozornosti, bol pre neho prichystaný prudký otras.

Poznal písmo, poznal i podpis. Ale čo sa týče veci, zpočiatku nechápal nič.

Tento otras bol taký, že takrečeno jeho ducha postavil zasa na nohy.

Tá história o päťadeväťdesiati tisícoch frankov, ktoré sveril Rantaine Clubinovi, bola mu záhadnou a užitočnou stránku toho otrasu, lebo nutila Lethierryho modzog rozmýšľať. Formulovať domnienku, je pre modzog zdravým zamestnaním. Tým sa prebúdza úsudok a volá sa na pomoc rozum.

Verejná mienka na Gurnesey zapodievala sa od istého času tým, že znova posudzovala jednanie Clubina, toho poctivca, ktorý cez toľké roky požíval jednomyseľnú úctu všetkých ľudí. Ľudia si dávali otázky, začali pochybovať, robili stávky za i proti. Vychodily na javo veľmi divné veci. Clubin bol pre ních čím ďalej tým jasnejším, získával totiž čím ďalej tým temnejšiu farbu.

V Saint-Malo zaviedli súdne vyšetrovanie vypátrať, čo sa stalo s pobrežným strážcom č. 619. Úradný bystrozrak dostal sa, ako sa mu to často stáva, na zlú cestu. Vychádzal totiž z predpokladu, že pobrežného strážnika podplatil Zuela a že odišiel na Tamaulipase do Chile. Táto duchaplná domnienka vyvolala v zapätí ďalšie omyly. Krátkozraká justicia nebola by si ani všimla Rantaina. Ale vyšetrujúci úradníci cestou objavili nové stopy. Temná aféra sa stále väčšmi zamotávala. V tejto záhade octlo sa odrazu Clubinove meno. Zistili totiž shodu, a či priamy vzťah medzi odchodom lode Taumalipasa a záhadou Durandy. V krčme pri dinanskej bráne, kde sa Clubin domnieval, že ho nik nepozná, predsa ho len poznali. Krčmár riekol: Clubin si kúpil fľašu páleného. Pre koho? Puškár z ulice Saint-Vincent riekol: Clubin si kúpil revolver. Proti komu? Hostinský z hostinca Jean riekol: Clubin býval vtedy často neprítomný. Kapitán Gertrais-Gaboureau riekol: Clubin chcel s loďou odplávať, hoci ho odrádzali a vedel, že narazí na hmlu. Posádka Durandy riekla: náklad lode bol nedostatočný a zle uložený, ktorá nedbalosť je ľahko pochopiteľná, keď kapitán chce loď priviesť do skazy. Guerneseyský cestovateľ riekol: Clubin sa domnieval, že narazí na bralo Hanois. Ľudia z Tortevalu riekli: Niekoľko dní pred stroskotaním Durandy priešiel sem Clubin a išiel smerom ku Plainmontu, súsediacemu s Hanois. Niesol vraj nejaký vak. „Odišiel ta s ním, ale vrátil sa bez neho.“ Vyberači vtáčich hniezd vraveli tiež a zdalo sa, že ich príbeh súvisí so zmiznutím Clubina, s tou podmienkou, že to neboli strašidlá, ale podludníci. Napokon prehovoril aj sám strašideľný dom v Plaimonte; ľudia, ktorí chceli za každú cenu dozvedieť sa pravdu, vliezli do neho a čo našli v ňom? Clubinov vak. Tortevalský colný úrad vak zhabal a dal ho otvoriť. Boly v ňom zásoby potravných článkov, ďalekohľad, chronometer, mužský odev a bielizeň, označená Clubinovými začiatočnými literami. Všetko to v rozhovoroch ľudí v Saint-Malo a na Gurnesey spájalo sa v súvislý celok a na koniec vykľul sa z toho obraz podvodu. Bolo zistené, že Clubin pohŕdal každou radou, že spoliehal na prípadnú hmlu, podozrivá nedbalosť pri nakladaní tovaru, fľaša páleného, opilý kormidelník, ktorého musel zastúpiť kapitán, napokon čo len nešikovné otočenie kormideľnej tyče. Hrdinstvo, ostať na vraku, dokázalo sa teraz darebáctvom. Clubin sa ináč zmýlil v brale. Keď mu priznali úmyseľ podvodu, hneď bolo pochopiteľné, prečo si vybral bralo Hanois, lebo ztade dalo sa ľahko doplávať k pobrežiu a vyčkávať v strašideľnom dome príležitosť k úteku. Vak so zásobami úplne potvrďoval túto domnienku. Ale ako súviselo toto dobrodružstvo s druhým, ktoré sa týkalo pobrežného strážcu, to nik nechápal. Hádali, že tu bol nejaký vzťah, ale nič viac. Ale všetci tušili, že tento pobrežný strážca č. 619 hral úlohu v nejakom tragickom dramate. Clubin v ňom azda nehral, ale iste bol za kulisami. Ale všetko nebolo možno vysvetliť podvodom. Bol tu revolver, o upotrebení ktorého sa nič nevedelo. Tento revolver asi súvisel s inou aférou.

Vetrenie ľudu býva jemné a správne. Inštinkt verejnosti vie z kúskov a jednotlivostí znamenite sostavovať pravdu. Lenže o týchto pravdepodobným podvodom zahalených veciach panovala úplná neistota.

Všetko sa shodovalo, jedno sa pojilo k druhému, ale chybel základ.

Nik neprivedie loď do skazy len pre púhu rozkoš. Nik sa nevydá do všetkých tých nebezpečenství hmly, brál, plávania, úkrytu a úteku bez určitého záujmu. Aký záujem mohol mať Clubin?

Jeho čin bol viditeľný, ale neboly viditeľné pohnútky.

Preto sa tiež v mnohých hlavách usalašila pochybnosť. Kde niet pohnútky, zdá sa, že niet príčiny k činu.

To bola priveľká medzera.

Túto medzeru vyplnil Rantainov list.

Tento list poukazoval na Clubinovu pohnútku: ukradnúť sedemdesiat päť tisíc frankov.

Rantaine bol deus ex machina. Sostúpil s oblakov so svetlom v ruke.

Jeho dopis napokon vlial do veci svetlo.

Vysvetľoval všetko a napokon ešte označoval svedka, Ahier-Tortevina.

A rozhodujúcim bolo menovite to, že poukazoval na to, k čomu bol upotrebený revolver.

Rantaine bol iste do všetkého zasvätený, lebo jeho list priam poukazoval na všetko.

Koniec ukážky