Date: 2014-05-31T22:00:00+00:00
Description: V lete roku 2014 uplynuli tri roky, odkedy som priletela do Rijádu, hlavného mesta Saudskej Arábie. Za tú dobu som napísala stovky blogov a vydala dve knihy. Myslím si, že to úplne stačí ako dôkaz toho, ako táto krajina človeka ovplyvní... My, európske ženy, to nemáme v Saudi ľahké. Musíme si zvyknúť na nosenie čiernej abáye, na to, že nesmieme šoférovať, na obchody a reštaurácie zatvorené päťkrát denne v čase modlitby a na množstvo iných, pre nás ťažko pochopiteľných obmedzení. Napriek tomu – alebo možno práve preto – slovenská a česká komunita v Rijáde je úžasne životaschopná a vznikajú tu p
Publisher: Marenčin PT

Soňa Bulbeck

Z Rijádu do sveta

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Soňa Bulbeck, 2014

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2014

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Marenčin Media, s. r. o., 2014

Design © Katarína Marenčinová

Jazyková úprava Sylvia Sachs

405. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-319-9 (brož.)

ISBN 978-80-8114-318-2 (ePub)

1.

Alenka natiahla uši. Zazdalo sa jej, že zo spálne, kde spal malý Mustafa, niečo započula. Nie, nič, iba hrdlička hrkútala za oknom. V dome bolo hrobové ticho ako každé popoludnie, keď tu vládla poobedňajšia siesta. Na prízemí spal Khálidov strýko a jeho teta, a aj Sanita, Khálidova nanny, mala voľno až do štvrtej hodiny poobede a tiež zvyčajne odpočívala vo svojej izbe. Alenka túto časť dňa milovala. Aj keď sa stále nenaučila cez deň spať, rada sa natiahla v ich dennej izbe na poschodí na pohodlný rohový gauč a surfovala po internete alebo odpovedala na maily. Stále ešte vstávala a kojila malého aj v noci, a aj keď potom zvyčajne spal až do nejakej siedmej ráno, predsa len sa cítila unavená a poobedňajší oddych jednoducho potrebovala...

Natiahla sa za šálkou čaju z ibišteka a otvorila maily. Hneď prvý bol od Nory. „Milá moja, dúfam, že sa od našej poslednej debaty nič neudialo a že si stále schopná zorganizovať náš prvý podovolenkový babinec. Dohodla som sa aj s Markétou, už je v Turecku, že bude na skype vo štvrtok večer medzi ôsmou a desiatou, tak to hádam stihneš, keď zvyčajne ukladáš malého okolo siedmej. A mám pre teba novinku – pozvala som aj jednu Slovenku. Volá sa Martina a priletela do Rijádu len minulý týždeň ako letuška NasAir. Neviem o nej nič viac, ale vyzerá byť v pohode – hneď kontaktovala našu ambasádu a zaujímala sa o činnosť spolku a tak, takže taká ako ty – do všetkého je hr-hr, však uvidíš...“

Alenka odvrátila oči od počítača a uprela zrak na fotku na poličke pod oknom. Boli na nej ešte všetky štyri – aj s Naďou. Bolo to ich posledné spoločné stretnutie a Alenke sa zarosili oči ako vždy, keď si spomenula na Nadin náhly odchod. Vedela, že na ňu nikdy nezabudne. Mala pri sebe živú spomienku – Naďa zomrela v ten istý deň, ako ona priviedla na svet malého Mustafu, akurát tisíce kilometrov ďaleko, v Rusku. Alenka si dobre pamätala ten deň, aj keď Khálid jej ohľaduplne nič nepovedal a nechal to až na ďalší deň. Ani jedna z nich nebola na pohrebe – Nora bola v Dubaji na dovolenke a Markéta práve cestovala do Česka. Alenka si myslela, že to tak bolo aj lepšie. Zachovali si ju v mysliach takú, aká vždy bola – láskavá, starostlivá, pozorná, milá. Alenka nikdy nezabudne, ako jej pomáhala krátiť dlhé chvíle rizikového tehotenstva v nemocnici, aj keď ona sama bola už na tom dosť zle.

Odvrátila oči od fotky a utrela si slzy. „Nie, nesmiem sa stresovať,“ uvedomila si. Celá jej momentálna existencia bola podriadená tomu malému uzlíčku vedľa, ktorý úplne zmenil jej život. Snažila sa byť v pohode, aby nestratila mlieko a mohla malého čo najdlhšie kojiť, vediac, aké je to dôležité. „Hm, takže Martina,“ ešte raz prebehla očami Norin email. Mohla sa na ňu spoľahnúť, určite by neponúkla členstvo v ich „dámskom klube“ len tak hocikomu. Tešila sa aj na Markétu. Odkedy nastúpila ako učiteľka angličtiny v sýrskom utečeneckom tábore v Turecku, mala od nej iba veľmi kusé informácie. Mali tam veľmi obmedzené internetové spojenie, a tak Markéta len stručne informovala, že je tam, že je v pohode a že to teda bude zjavne inakší zážitok ako práca súkromnej učiteľky angličtiny v Rijáde...

Na stole jej pípla smska od Khálida. Zvykol si takto cez obedňajšiu prestávku overovať, že či je všetko v poriadku a či niečo netreba doniesť, keď pôjde večer z práce. Stále robil v Al Manahal Centre, ale už hľadali s Omarom vhodnú budovu na svoje vlastné centrum a dúfali, že takto o rok sa im to podarí. Odpovedala mu, že je všetko OK, že malý spí, ostatní oddychujú a že ho budú čakať ako zvyčajne na večeru. Rozmýšľala, čo dobré dnes Sanita uvarí. Po problémovom tehotenstve bola schudnutá a zoslabnutá, a len pomaly sa dostávala do svojej pôvodnej kondície. Počas augusta, keď tu boli Alenkini rodičia, si Sanita a Alenkina mama vymieňali slovenské a arabské recepty a vznikali tak nové jedlá, ktoré teraz Sanita varila, keďže aj Khálid miloval halušky, knedličky či sviečkovú. Budúce leto budú tráviť s malým už na Ponikách, zasnívala sa...

Slabé mrnkanie ju vrátilo do reality. Pozrela na hodinky. Boli skoro štyri. Vstala a prešla do spálne. Sklonila sa a vybrala mrnkajúceho Mustafu z postieľky. Pritúlila si ho, silne si uvedomujúc tú zvláštnu vôňu bábätiek, a nežne sa mu prihovárajúc položila ho na prebaľovací pult.

2.

„No, šálka kávy by mi padla naozaj dobre,“ pokývala hlavou Markéta a s potešením pozorovala, ako útla filipínska dievčina leje horúcu vodu do plastovej šálky. „Nie, ďakujem, bez cukru, iba s mliekom,“ natiahla ruku. „Sorry, madam,“ odpovedala dievčina, „nemáme tu čerstvé mlieko, včera sa všetko minulo a nové ešte neprišlo, môžem vám ponúknuť iba práškové...“ a podala jej plechovku, na ktorej svietil anglický nápis Baby Formula. Markéta sa usmiala a nabrala si za lyžičku. „Sunar som v káve ešte nemala,“ povedala si v duchu, „ale ešte asi veľa iných vecí tu zažijem prvýkrát...“ Sedela na barovej stoličke pri improvizovanom bare, ktorého ponuka vyzerala byť čisto nealkoholická, ale ako sa Markéta neskôr dozvedela, našťastie nebola. Vo veľkom stane, ktorý slúžil ako spoločenská miestnosť pre učiteľov a pracovníkov medzinárodného Červeného kríža, nebol okrem nej nikto. Faisal, turecký táborový „chlapec pre všetko“ ju priviezol z letiska a vzápätí zmizol za riaditeľom táborovej školy. Verila, že obaja sa o chvíľu vrátia a využila chvíľu na zoznámenie sa s mladou Filipínkou. „Ako sa voláš?“ opýtala sa jej. „Fey, madam.“ „Ja som Markéta, a nemusíš mi hovoriť madam“ podala jej Markéta ruku. „Áno, madam Markéta...“ odpovedala dievčina. Markéta si vzdychla. Spoločenské rozdiely medzi Európanmi a chudobnou pracovnou silou z Ázie poznala ešte z Rijádu a vedela, že nie je ľahké prelomiť zaužívané zvyky. „Ako to tu funguje?“ pokračovala Markéta v načatej konverzácii, pozorujúc dievčinu, ako umýva kávové šálky. „No, neviem, čo chce madam vedieť. Tábor je veľký, ale ja veľmi nechodím von. Všetci western sem prídu na kávu a na čaj a je toto jediná miestnosť, kde funguje internet alebo pozerajú televízor,“ hodila plecom smerom do pravého rohu, kde bolo vidno plochú obrazovku, „veľa zábavy tu nie je...“ vzdychla si. Markéta pokývala hlavou. Vedela si to predstaviť. Rozmýšľala, ako to tu ten rok vydrží...

Vtom sa otvorili lietajúce vchodové dvere a so závanom horúčavy vošiel dnu Faisal spolu s vysokým, šľachovitým päťdesiatnikom s kovbojským klobúkom na hlave. „Teší ma, som John Humbelt, riaditeľ miestnej školy,“ predstavil sa perfektnou angličtinou so silným americkým prízvukom. „Markéta Skládalová, tiež ma teší. Mrzí ma, že som neprišla už minulý týždeň na otvorenie školského roka, ale mala som problémy s letenkou...“ ospravedlňovala sa. „Nevadí, nič ste nezmeškali, viete určite dobre, ako to chodí všade v prvý týždeň školského roka, a tu musíme byť flexibilní zvlášť – nové deti prichádzajú, bohužiaľ, takmer denne... Kufor máte ešte v aute?“ obrátil sa na Faisala. Ten prikývol. „V poriadku, tak poďte, ukážem vám vašu izbu a potom vám vysvetlím, ako to tu funguje. Večera bude o siedmej v stane hneď vedľa...“ otvoril dvere a ponúkol Markéte, aby prešla ako prvá.

Markétina izba bola malá unimobunka, pozostávajúca z jednoducho zariadenej izby a malej kúpeľne s toaletou. „No, nie je to žiaden luxus,“ ospravedlňoval sa John, „ale aspoň máte svoje súkromie. Kolegovia – učitelia – bývajú po dvoch, ale dámy si zaslúžia pozornosť...“ usmial sa a prebral Markétin kufor od Faisala. „Koľko tu máte vlastne žien?“ „No, s vami to budú dokopy štyri, z toho dve sú učiteľky v škôlke. Okrem vás je tu ešte jedna angličtinárka, staršia pani, Angličanka, vydatá za Egypťana, volá sa Sandra, stretnete sa s ňou pri večeri. Učí stredoškolákov, vy budete mať na starosti základnú školu.“ Pozrel na hodinky a pokračoval: „Nechám vás, aby ste sa vybalili a trochu si oddýchli. Prídem si po vás okolo piatej a poukazujem vám tábor a školu, môže byť?“ Markéta len prikývla, vidiac, že sa ponáhľa, a vzápätí ho už len zazrela cez okno ako energicky rozkladá rukami a niečo Faisalovi vysvetľuje...

„No, tak toto bude môj nový domov...“ poobzerala sa okolo. Všetko bolo čisté a jednoduché – posteľ, nočný stolík, skriňa, pracovný stôl so stoličkou. Žiadne koberce ani vankúše, žiadne záclony či závesy na okne, len jednoduché plastové rolety, všetko v ostrom kontraste s vyčačkanosťou saudských domácností. Markéta sa zohla a otvorila kufor. Ako prvé potrebovala sprchu, nutne. Posledný úsek cesty bol prašný a Faisalovi nefungovala klimatizácia. Napriek tomu, že bol september, bolo ešte stále horúco a tu, na juhu krajiny, zvlášť – v neďalekom letovisku Marmarise trvala turistická sezóna až do konca októbra. Na vrchu kufra okrem kozmetickej taštičky ležal malý biely plyšový medvedík s fialovým šálikom na krku, ktorý dostala na rozlúčku od malej Salmy. S úsmevom ho vybrala, položila na vankúš a zamierila do kúpeľne.

3.

„Uff, uff,“ s úľavou si vydýchla Martina, keď otvorila bytové dvere a oprúc sa o stenu zhodila z nôh nové lodičky. Neboli nepohodlné ani vysoké, akurát boli nové a jednoducho nebola zvyknutá tráviť v takých topánkach celý deň. Pohľad jej padol do stojatého zrkadla na chodbe. Odrážala sa v ňom jej vysoká, štíhla postava v zelenobielej uniforme letušiek NasAir. Dlhé husté naryšavelé vlasy mala stočené do uzla pod malým lodičkovým klobúčikom, z ktorého voľne visel jemne zelenkavý mušelínový závoj, dokonale ladiaci k jej očiam. Všetko bolo OK, akurát vzhľadom na jej stosedemdesiatšesť centimetrov bola uniformovaná sukňa trochu kratšia, ako pravdepodobne predpisoval „dress code“, ale keďže zatiaľ sa tým nikto nezaoberal, neriešila to ani ona.

Sadla si v obývačke na sofu a trela si unavené špičky nôh. Pozrela sa na hodinky. Bolo pol šiestej. Taxík k Nore mala objednaný na pol ôsmu. „Hm, keby som bola doma, tak sa hodím do vane, ale čo tu?“ V jednoduchom dvojizbovom byte vo Fall componde mala len sprchový kút. „Pôjdem si zaplávať,“ rozhodla sa spontánne a o päť minút už kráčala v kvetovaných plážových šatách a s uterákom v ruke k jednému z bazénov...

Po západe slnka tam bolo ešte stále dosť ľudí, keďže denné teploty ešte aj v septembri dosahovali štyridsať stupňov. V jednom kúte sa konala oslava nejakých detských narodenín a zabávač v šmolkovskom kostýme práve krájal obrovskú bielomodrú tortu. Zaregistrovala aj väčší zhluk dievčat okolo malej palacinkárne medzi bazénmi, ale nezdržiavala sa, zhodila šaty aj osušku na prvé voľné lehátko a švacla sa do vody. „Wow, to je balada,“ lebedila si a rýchlym kraulom križovala bazén. Po chvíli zazrela opustený žltý polystyrénový „slíž“, zavesila sa na neho a zavrúc oči relaxovala, bicyklujúc unavenými nohami pod vodou...

„Auu,“ prebrala sa na zvuk a na pocit, že jej noha kopla do niečoho mäkkého. Malý arabský chlapček, s krídelkami na rukách, sa snažil vytiahnuť jej spod chrbta polystyrénový slíž, ktorý bol zjavne jeho, a náhodou sa dostal až tak nebezpečne blízko, že ho zasiahla nohou. „Ach, sorry,“ prebrala sa Martina rýchlo a posunula mu slíž. Chlapček ani nepoďakoval, iba na ňu škaredo pozrel a odšpliechal sa k okraju bazéna. Martina pohodila hlavou, znovu sa vrhla do vody a fučiac vyšla von, až keď dvadsaťkrát preplávala bazén. Zabalila sa do osušky, hodila sa na lehátko a zavrela oči, prudko oddychujúc. „Máte výbornú kondičku... A nebola to vaša vina...“ ozval sa zrazu blízko pri nej vysoký, skoro piskľavý mužský hlas. Martina otvorila oči a zbadala dlhého, vychrtlého mladíka s bielou pokožkou a s blonďavým hniezdom na hlave á la Boris Johnson, ležiaceho na lehátku opodiaľ. „Ďakujem,“ zamrmlala a znovu zavrela oči, dávajúc tak jasne najavo, že nemá chuť pokračovať v konverzácii. Mladík sa však nedal. „Ste tu nová? Ešte som vás tu nevidel...“ „Hej,“ odpovedala Martina, neotvoriac oči, „prišla som len minulý týždeň.“ „A čo tu robíte?“ nedal sa odbiť mládenec, evidentne šťastný, že má spoločnosť. „Robím letušku pre NasAir,“ odpovedala Martina na pol úst. „Naozaj? S takou postavou som si myslel, že modelku...“ pokúsil sa mládenec o kompliment. Martina sa zasmiala, vzdala sa a sadla si. „Neviem, koľko tu žijete vy, ale ja nemám pocit, že táto krajina potrebuje práve modelky – abaye môže predvádzať hocikto, myslím si...“ striasla sa odrazu, ako jej mokré plavky ofúkol vietor. „Je vám chladno? Môžeme si dať tuto vedľa kávu alebo čaj...“ ukázal mladík na reštauráciu opodiaľ. Martina pozrela na hodinky. Mala ešte hodinu. „Dobre,“ súhlasila a nasledovala mladíka.

Prútené kresielka boli pohodlné a Martina si nakoniec objednala horúcu čokoládu, cítiac, že po náročnom dni, respektíve celom týždni, keď prebiehal tréning, potrebuje doplniť energiu. Mladík sa predstavil. „Volám sa Dagobert, ale všetci mi hovoria Dag. Robím tu pre Nokiu, ale pôvodom som z Nórska.“ „Ach, Viking,“ zasmiala sa Martina, „komiksy o Hägarovi Hroznom patria k mojím najobľúbenejším.“ „Skutočne? Tak si objednajte Arab News, tam ich uverejňujú denne,“ pohotovo reagoval Dag. „Ďakujem za radu, určite to urobím, predpokladám, že to sú saudské noviny v angličtine...“ oblizla sa Martina – čokoláda bola výborná. „Ja sa volám Martina a narodila som sa v Československu, ale teraz je to Česká republika a Slovensko, ja žijem na Slovensku, v Bratislave, teda žila som a študovala tam, ale potom som odišla do Londýna a posledných päť rokov som žila tam...“ rozhovorila sa Martina, nespomenúc, že odišla do Londýna práve kvôli modelingu a že práve neúspech v tomto povolaní ju prinútil zúčastniť sa konkurzu pre NasAir a prísť do Saudi. Dag chvíľu mlčal, potom ticho povedal: „Moja priateľka bola Češka, z Prahy. Zahynula pred dvomi rokmi pod lavínou vo francúzskych Alpách. Viem, kde je Československo...“

4.

„Tak, údený losos, camembert, egyptské olivy, bagetu...“ písala si Nora nákupný zoznam cez obedňajšiu pauzu, sediac na vnútornej terase českej ambasády v Rijáde, popíjajúc kávu a fajčiac dlhú Marlborku. Rozhodla sa, že na dnešný babinec nebude variť nič, ale že pripraví studený bufet, a to nie arabský, ale klasický európsky. Momenálne mala dosť arabského jedla, ešte sa nespamätala z množstva iftarových večerí a následne rôznych Eid podujatí, ktoré musela v rámci svojich služobných povinností absolvovať. „Hm, v podstate si môžem urobiť nákup aj na domov a nemusím ísť nakupovať v sobotu,“ rozmýšľaľa a vytiahnuc z diára ďalší papier pokračovala v písaní.

Sahara Mall bol najbližšie k ich compoundu a Nora mala rada sortiment v Tamini Market, hlavne množstvo čerstvej zeleniny a ovocia. Jirko poslušne tlačil nákupný vozík a Nora ukladala do neho tovar – systematicky, položku po položke – efektivita jej bola vlastná a saudskí manažéri sa od nej mohli mnohému priučiť. „No, netušil som, že sa ten váš „babinec“ tak rozrástol,“ s úmevom komentoval Jirko vrchovato naložený vozík, keď sa už postavili do radu na platenie. „Drahý, to je nákup aj pre nás na celý budúci týždeň, vieš?“ odpovedala Nora manželovi, prerušená oznamom o večernej modlitbe a následnom zatvorení supermarketu. „Uf, stihli sme to,“ vydýchla si v duchu a o pol hodiny už vykladala nákup v ich kuchyni v Arabian Homes compounde. Takisto systematicky ukladala veci do chladničky a tie na večer pohotovo ukladala na taniere či do misiek a nechala na Jirkovi, aby ich nosil na terasu. Vajíčkový šalát sa rozhodla urobiť až dodatočne, ale všetko stíhala s prehľadom a presne o trištvrte na osem podala Jirkovi jeho bagetu a pivo. „Môžeš sa uložiť k telke, drahý, a zavoláš mi ešte, prosím, na bránu, že očakávame madam Alenku a miss Martinu, nech ich pustia dnu? Ďakujem,“ otočila sa k drezu dávajúc si dolu zásteru. „Nora, poď sem, vyzerá to, že Martina má nejaký problém,“ zavolal ju o chvíľu Jirko z obývačky, držiac v ruke telefón. „Áno?“ ohlásila sa. „Ahoj, Nora, tu je Martina. Počúvaj, tu na bráne chcú, aby som im napísala číslo Iqamy, ale ja ešte žiadnu Iqamu nemám...“ „Aha,“ pochopila Nora. „A pas máš?“ „No, nemám, ten mi vzali, lebo ho potrebujú, aby mi vyrobili Iqamu. Ale mám kópiu a taký list v arabčine, čo mi dali na personálnom.“ „No, tak im ukáž to,“ povedala Nora a počúvala, ako sa Martina dohaduje s ochrankou po arabsky. „OK, funguje to, som dnu, kde mám ísť?“ „Najprv rovno, potom zaboč na prvú ulicu doprava a zhruba v dvoch tretinách je brána s číslom 58, to sme my, vojdi dovnútra a už ma uvidíš...“ zložila Nora telefón. „Jirko, môžeš mi ešte urobiť láskavoť a vybehnúť do spálne po môj malý laptop, prosím? Markéta sľúbila, že sa skúsi spojiť s nami cez skype...“ požiadala Nora manžela, vyberajúc si z kabelky cigarety a zapaľovač.

„Wow, vy to tu máte super, úplne iné ako u nás vo Fall,“ obzerala sa Martina na terase. „Áno, toto súkromie je tu na nezaplatenie,“ ukázala Nora na prestretý stôl a stoličky na terase pri bazéne. „No, my máme tiež príjemné bazény, akurát sú veľké a pre všetkých, a byt mám na prvom poschodí a žiadnu terasu...“ hundrala Martina dávajúc si dolu abayu. „Hej, v niektorých compoundouch sú byty ako v panelákoch a Fall je jeden z nich, ale čo už, momentálne je v Rijáde veľký nedostatok ubytovania v compoundoch, tak buď rada, že máš aspoň to...“ schladila ju Nora, ktorá neznášala sťažovanie. „Ale veď som, a vôbec, aj tak tam budem chodiť len spávať...“ hodila hlavou Martina a pohodlne sa usalašila v kresle. „Alenka tu bude o chvíľu a budeme mať aj Markétu, ďalšiu našu dušu, na skype – dúfam... Ďakujem, drahý...“ povedala Jirkovi, ktorý prišiel práve s laptopom na terasu. „Môj manžel,“ predstavila ho. „Martina, teší ma,“ usmiala sa Martina žiarivo na Jirku. „Vitajte,“ povedal Jirko, „dúfam, že sa vám v Rijáde páči...“ „No, priznám sa, ešte som z neho veľa nevidela, mali sme celý tento týždeň tréning a chodila som domov až večer, úplne vyšťavená, takže hádam teraz cez víkend sa niekde dostanem...“ „No, určite dostanete od Nory a Alenky nejaké tipy, kam sa oplatí ísť,“ prikývol Jirko a objal Alenku, ktorá práve prišla od brány. „No, vitaj, matko,“ zavtipkoval, „vyzeráš skvele, to materstvo ti pristane...“ srdečne ju vystískal a posunul ju do náručia Nore, ktorá ju chvíľu mlčky a dojato držala v objatí. „Tak ty si asi Martina, teší ma, Alenka,“ podala Martine ruku, „vitaj v Magic Kingdom...“ Jirko galantne pomohol Alenke z abaye. „Počkaj, zober aj toto, doniesla som domácu zmrzlinu, daj ju zatiaľ do mrazáku,“ podala Jirkovi malú krabičku. „Moja, nemusela si si robiť starosti. Ale aj ja mám pre teba prekvapenie,“ povedala Nora a spolu s Jirkom odišla dnu, vrátiac sa vzápätí s fľašou čierneho piva. „To je vraj dobré na mlieko,“ povedala s úsmevom a naliala Alenke do pohára. „Hej, aj moja stará mama to hovorila,“ natiahla sa Alenka za oroseným pohárom. „Tak, vitajte, otváram prvú podovolenkovú schôdzu nášho dámskeho klubu...“ naliala Nora dva poháre červeného vína a jeden podala Martine. Ich štrgnutie prerušil zvuk skypového telefónu a na malej obrazovke sa objavila Markétina fotka.

5.

Markéta bola trochu nervózna. Aj keď si bola istá, že nikto z prítomných určite nerozumie po česky, predsa len sa necítila úplne v pohode, keď mala dievčatám opisovať život v tábore. Okrem toho bol štvrtok večer a stan bol plný – všetci sa snažili trochu relaxovať pred piatkom, ktorý bol voľným dňom. Markéta sedela pri jednom z jednoduchých drevených stolov v kúte pri dverách, kde v podstate priamo nad hlavou na poličke mala router a mohla si byť istá dobrým signálom. Pred sebou mala laptop a vedľa plechovku Efez, tureckého piva, jedného z mála dostupného alkoholu v tábore...

Všetci vyzerali byť zaujatí sami sebou. Skupina tureckých učiteľov spolu s dobrovoľníkmi a niektorými zdravoťákmi pozerala v rohu futbal hlasno komentujúc výkony jednotlivých hráčov. Kúsok od nej sedela Sandra a opravovala domáce úlohy, niekedy zhrozene krútiac hlavou. Dve škôlkarske učiteľky riešili niečo pri kopírke spolu s Johnom – Markéta mala dojem, že kopírka nefunguje alebo netlačí to, čo chcú. Pri barovom pulte kurizoval Faisal mladej Filipínke a oproti nej, tiež pri svojom laptope, sedel mladý zdravoťák, o ktorom zatiaľ absolútne netušila, odkiaľ je, a chatoval s niekým na nete. Markéta vytočila Norino číslo. „No, hurá, moja, ukáž sa,“ prihlásila sa Nora a Markéta vzápätí zazrela aj Alenku, ktorá jej posielala bozk, a ešte jednu dievčinu, ktorú v živote nevidela. „Vidí sa mi, že si schudla,“ povedala Alenka s obavou v hlase. „Máte tam čo jesť?“ „Ale hej, varia celkom dobre, nie je to až také zlé, akurát trochu jednotvárne, v podstate každý deň to isté, ryža a nejaké grilované mäso alebo ryby, občas cestovina, šalát... Ale vidím, že vy tam máte samé dobroty...“ „Ale nie, len studený bufet,“ povedala Nora a zapálila si cigaretu, „ešte stále je horúco a som lenivá variť. Toto je Martina, prišla z Londýna, ale je Slovenka a robí letušku pre NasAir,“ ukázala Nora na Martinu mávajúcu do webkamery. „Ach, super, môžeš ma prísť pozrieť, NasAir lieta aj sem, do Turecka, dokonca na najbližšie letisko ku mne, videla som tam lietadlo, keď som pristávala...“ „No, neviem, kedy ma pustia za hranice, najbližší mesiac budem lietať iba na domácich linkách – do Jeddah, do Dammámu a tak,“ povedala Martina. „A aké máš deti?“ spýtala sa Alenka, pomaly dzobkajúc olivy. „Nuž,“ vzdychla si Markéta, „sú zlaté, ale veľmi ťažko sa koncentrujú, niet sa čo diviť, vzhľadom na to všetko, čo prežili. Ale chcú sa učiť, to je dôležité.“ Chvíľu boli všetky ticho. Krvavé nepokoje v Sýrii plnili stránky saudských novín denne a dokumenty z BBC vysielali také hrôzostrašné zábery, že Alenka ich odmietala pozerať. „Ako to tam vyzerá, rozprávaj...“ pobádala Nora Markétu. „No, je to také sparťanské, myslím zariadenie a pomôcky, väčšinou si materiály na učenie ofocujem a pripravujem z webiek, veľa učebníc tu nemáme, respektíve nemáme ich dosť pre všetky deti.“ „A koľko máš detí?“ „No, rôzne, včera dvadsať, dnes už dvadsaťdva, niekedy prídu nové rodiny raz za týždeň, niekedy aj dvakrát, niektoré zase odídu inde k príbuzným alebo žiadajú o azyl v Anglicku či Francúzsku, je to rôzne, veľmi to nemám čas sledovať, mám svojej roboty dosť.“ „A čo robíš po večeroch, máš sa s kým aspoň porozprávať?“ „Ale hej, ľudia sú tu veľmi milí, všetci sa snažia a pomáhajú, ako vedia. Veď to poznáte zo Saudi – keď ste bez rodiny, priatelia sú tým najdôležitejším na svete... A ako vaši chlapi?“ „No, moji fungujú, malý rastie ako z vody, pošlem ti fotky, stále ho kojím a nechávam sa rozmaznávať ako matka na plný úväzok...“ zasmiala sa Alenka. „No, aj Jirko zatiaľ poslúcha, dnes dokonca bez hundrania absolvoval so mnou aj nákup...“ tiež s úsmevom podotkla Nora a mimovoľne pozrela smerom do obývačky, odkiaľ bolo tiež počuť nejaký futbal – možno ten istý, čo v Turecku... „No, ja zatiaľ žiadneho chlapa nemám, doteraz som sa im vždy úspešne vyhla...“ pokrčila plecami Martina. „No, skúsenosti z vyhýbania sa ti zídu,“ poznamenala Markéta, „Arabi vedia byť pekne dotieraví a v lietadle si určite na to nájdu príležitosť. Pamätám si, že som raz letela zo SaudiAirlines do Jeddah a tam boli traja mládenci, ktorí naschvál vyvliekli bezpečnostné pásy, len aby letuška musela k nim prísť a nakloniť sa k nim a riešiť to...“ „Dobre vedieť, budem si dávať pozor,“ smiala sa Martina spolu s ostatnými. „Vidím, že sa bavíte dobre...“ vmiešal sa do debaty Jirko výjduc vonku s pohárom piva v ruke. „A, Markétka, ako sa máš?“ zareagoval na Markétinu tvár na obrazovke. „Dobre, priam lepšie ako v Saudi,“ odpovedala ľahkým tónom Markéta, a to bolo to posledné, čo od nej počuli... Ozval sa škŕk a v celom tábore ostala tma. Markéta zostala sedieť, zľaknutá, nevedela, čo sa deje, kým jej došlo, že vypadla elektrina. O chvíľu na barovom pulte zažiarili sviečky a futbaloví fanúšikovia nasrdene posielali Faisala, aby išiel zistiť, čo sa stalo. Vrátil sa ochvíľu s tým, že vypadol generátor a že musia chvíľu počkať, kým nabehne náhradný zdroj. „Aspoň mám dôvod ísť do postele,“ vstala od stola Sandra a trochu unavene sa usmiala na Markétu. „Počkaj ma, idem tiež,“ odpovedala Markéta a zoberúc si jednu sviečku z pultu, spolu vyšli do tmavej noci...

6.

„No, môžete sa obliecť, mamička, ste v úplnom poriadku,“ spokojne sa usmial doktor Mustafa a keď si umyl ruky, prešiel k svojmu stolu a začal si niečo zapisovať, nedbalo si posunúc zlaté okuliare na nose. Alenka so sestričkinou pomocou zliezla z vysokej gynekologickej stoličky a pomaly sa obliekla. Keď prešla k stolu, Mustafa na ňu milo pozrel a pokynul jej rukou, aby si sadla. „Tak, to som rád, zvládli ste to perfektne. A ako sa má môj menovec?“ „Výborne,“ rozžiarene odpovedala Alenka, „môžete ho vidieť, je vonku v čakárni s Khálidom, ideme od vás na detskú kliniku dať ho zaočkovať.“ „A, teším sa,“ odpovedal Mustafa, „vás už nebudem potrebovať vidieť, až niekedy o pol roka. Ale chcem sa opýtať, nechete riešiť nejakú antikoncepciu? Určite by som neodporúčal ďalšie tehotenstvo skôr ako o nejaké dva – tri roky...“ Alenka prikývla. „Hej, rozmýšľala som o tom. Čo by ste mi odporúčali?“ Mustafa otvoril vrchnú zásuvku stola a vytiahol odtiaľ malú brožúrku v angličtine. „No, viete, nič bez vedľajších účinkov zatiaľ neexistuje, zbytočne by som vás namotával, ale moje pacientky si momentálne najviac pochvaľujú ten tyčinkový implantát. Je to pohodlné, lebo netreba myslieť na to, že musíte denne brať nejakú tabletku, a aj pomerne bezpečné. Tu v Saudi je to pomerne málo známe, ale hlavne cudzinky sa po tom zháňajú. Ak by som vám to objednal ja s odôvodnením, že z lekárskeho hľadiska nesmiete do troch rokov otehotnieť, ani by ste si asi nemuslei hradiť celú sumu, overím to, viete, ako je to tu v Saudi, oficiálne je antikoncepcia zakázaná...“ „Ďakujem,“ odpovedala Alenka, „premyslím to a objednám sa niekedy na budúci týždeň, aby sme to doriešili.“ Vstala a Mustafa ju nasledoval na chodbu, kde sedel Khálid obklopený v čiernom zahalenými ženami. Malý Mustafa ležal vedľa v prenosnej detskej sedačke a naširoko sa usmieval na prítomné dámy, ktoré sa išli potrhať v komenároch, aký je chutnučký, milučký a podobne. „Vitajte,“ podal Mustafa ruku Khálidovi a potom bez okolkov vybral malého a zdvihol ho do výšky. „Ukáž sa, chlape, ako si narástol... No, teda riadne, bol si len také malé nič, keď si prvýkrát zakričal, ale hlas si mal poriadny...“ Malý Mustafa, ako keby rozumel, pohotovo sa rozjačal na celú nemocnicu a doktor Mustafa ho vzápätí podal Alenke, aby ho utíšila. „No, vidím, že sa v svete nestratí,“ zasmial sa Mustafa a rozlúčiac sa s Alenkou a Khálidom vrátil sa do svojej ordinácie.

Cestou na detské oddelenie Alenka malého učičíkala, a tak, keď vošli do čakárne, sladko odfukoval. Napriek pokročilej večernej hodine čakáreň bola plná mamičiek a oteckov a pokrikujúcich a naháňajúcich sa detí – v Saudi nemocnice fungovali od deviatej ráno do obeda, a potom popoludní od štvrtej do deviatej večer, kedy boli obyčajne najvyťaženejšie. Ako inak – filipínska sestrička našla malého papiere a poprosila ich, aby chvíľu počkali. A tak sa posadili na strohé kovové stoličky a čakali. „Proti čomu ho vlastne idú očkovať?“ spýtal sa Khálid nežne pozerajúc na spiaceho Mustafu. „No, pokiaľ viem, tak je to také komplexné očkovanie v troch mesiacoch, proti záškrtu, tetanu, hepatitíde B, obrne a ešte niečomu, už si to nepamätám presne. Ale robí sa to všade vo svete, aj u nás na Slovensku...“ Vtom sa otvorili dvere a vyšla mamička s podobne veľkým bábätkom na rukách, ktoré jačalo na celú nemocnicu. „Nech sa páči...“ pozvala ich usmievavá sestrička dnu.

Detská doktorka už videla malého, keď mal šesť týždňov, ale kázala znovu sestričke ho odvážiť, potom ho popočúvala a pripravila vakcínu, vypytujúc sa Alenky na to, že či malého kojí, ako spí a podobne. Khálid sa nepokojne obzeral, cítil sa trochu zbytočný, ale nakoniec si sadol na stoličku v rohu a obzeral si obrázky v ambulancii. „Myslím, že už ho môžete začať aj prikrmovať,“ odporúčala doktorka Alenke, „aspoň vymixovaný banán alebo nejakú kašu večer, keby sa vám zdalo, že je hladný. Teraz po očkovaní môže byť trochu nepokojný, mať hnačky alebo sa mu môže nožička aj trochu zapáliť, to je normálne, dajte mu studený obklad a keby to neprestávalo, spokojne príďte, pozrieme sa na to...“ potom prudko vbodla malému Mustafovi do ľavého sthena dlhú injekciu. Krik, ktorým sa jej zato odmenil, bol taký srdcervúci, že niektoré mamičky, čakajúce vonku, sa až zľakli a keď Alenka s Khálidm vyšli, pozerali na nich s hlbokým dešpektom. Nuž, malý Mustafa mal za sebou ďalší životne dôležitý moment. A to ešte Alenka s Khálidom netušili, čo ich čaká v nasledujúce dni...

7.

Martina priložila svoju identifikačnú chipovú kartu na čítač, a keď sa ozvalo pípnutie, jemne potlačila ťažké kovové dvere a vošla dovnúra. Pred ňou sa otvoril priestor, o ktorého existencii nemali cestujúci ani potuchy. Vnútorný priestor letiska bol skoro taký veľký ako ten pre verejnosť. Boli v ňom kancelárie, dispečingy jednotlivých leteckých spoločností, rôzne servisné a upratovacie jednotky a samozrejme, aj priestory pre personál. Každá letecká spoločnosť tu mala svoju takzvanú longue, kde sa schádzali letušky a posádka pred odletom, alebo kde čakali v prípade meškania lietadla či v prestávke medzi jednotlivými letmi.

Lounge NasAir nebola veľká, ale pôsobila útulne. Bola zariadená mohutnými hranatými kreslami pieskovej farby, ktoré ak by sa dali dve oproti sebe, dalo sa v nich dokonca aj pohodlne vyspať. V rohu oproti dverám bol vysoký pult s rýchlovarnou konvicou, kávou, čajom, šálkami a ostatným príslušenstvom, a košík s drobnými sladkosťami, ktoré NasAir ponúkal aj počas letu. Vedľa bol veľký chladič s vodou a plastové poháre. Na náprotivnej stene bola veľká mapa sveta s vyznačenými destináciami, na ktoré NasAir lietal. V strede visela zo stropu veľká svetelná tabuľa, na ktorej blikali jednotlivé lety spolu s menami členov posádky, číslom brány a časom nástupu do lietadla.

Martina sa zapísala do knihy príchodov a zavesiac abayu na vešiak za dverami, pozrela sa na tabuľu. Do odletu jej lietadla do Abhy mala ešte polhodinu. Zadívala sa pozornejšie na mená posádky, či náhodou niekoho nepozná. Nie, nebol tam nikto, s kým letela počas predchádzajúcich dvoch letov – dispečer, samozrejme, nedal nové letušky spolu, ale miešal ich so skúsenejším personálom, takže dievčatá z kurzu nemali šancu zatiaľ letieť naraz. Prešla k pultu a urobila si kávu, keď sa vtom otvorili dvere a do miestnosti vošiel ich dispečer spolu s mohutným starším Sauďanom v bielej thóbe a s malou briadkou á la kráľ Abdullah. Dispečer sa poobzeral okolo, a keď ju zbadal, veľmi nezdvorilo na ňu ukázal prstom a niečo povedal Sauďanovi. Ten prikývol a spolu prešli k nej.

„Miss Martina, môžete na minútku?“ Martina prekvapene prikývla. „Toto je mister Ziyad al Zalam, náš reklamný manažér. Má pre vás ponuku.“ Martina čakala, či jej podá Sauďan ruku. Nepodal, tak ju nepodala ani ona. „Martina, teší ma,“ povedala a sadla si do najbližšieho kresla. Dispečer a reklamný si sadli tiež. „Miss Martina, veci sa majú takto,“ začal Sauďan zoširoka, „29. septembra budeme oslavovať Saudský národný deň – viete, osemdesiatjeden rokov od vzniku Saudskej Arábie,“ povedal hrdo. „Blahoželám,“ zamumlala Martina, stále netušiac, čo s tým má ona spoločné. „Práve sme sa dozvedeli, že kráľ Abdullah sa rozhodol udeliť na tento deň voľno, a keďže pripadne na utorok, školy budú mať voľný aj pondelok a vznikne tak predĺžený štvordňový víkend. Naša spoočnosť sa rozhodla ponúknúť špeciálne zľavnené lety práve na tento čas a radi by sme ich spropagovali nejakou reklamnou akciou.“ Martina s porozumením prikyvovala hlavou a čakala, čo sa z toho vykľuje – saudský kvetnatý štýl rozprávania už mala možnosť zažiť na tréningu. „No, a chceli by sme urobiť sériu fotografií, ktoré by sme použili v médiách a na plagátoch propagujúcich naše služby. A tak sme sa tuto s Yousefom – ukázal na jordánskeho dispečera – dohodli, že vy by ste boli na to fotenie najvhodnejšia...“ Martina prekvapene vyvalila oči. Aha, tak o toto tu ide... „No, nebude to zadarmo, samozrejme,“ pokračoval Ziyad vidiac jej prekvapenie,“ dáme vám zato, povedzme... Jeden mesačný plat...“ Martina bola ticho. „Tak dva...“ pokračoval Ziyad vysvetľujúc si jej mlčanie ako nesúhlas. „A z čoho by pozostávalo to fotenie?“ spýtala sa Martina na to, čo ju zaujímalo najviac. „No, len z toho, čo bežne robíte – ako servírujete kávu alebo jedlo, alebo vítate pasažierov na palube či rozdávate noviny, oblečená v našej uniforme. Partnerom vám bude mister Ibrahim, skúsený saudský herec, ktorý fotí pre rôzne spoločnosti – mohli ste ho vidieť napríklad na bilboardoch pre SaudiTelecom...“ Martina síce nejaké bilboardy videla, ale žiadneho muža si z nich nepamätala. Prikývla. „V poriadku, a kedy by sa to malo udiať?“ „No, mister Ibrahim môže len v piatok, ja viem, že máte voľno, ale ak by ste boli ochotná...“ „Bez problémov,“ odpovedala Martina, „ale nie skoro ráno...“

Večer však ešte pre istotu zavolala Nore. „No, nevidím v tom nič podozrivé, môžeš to skúsiť, ale vyžiadaj si, že chceš fotky autorizovať a nedávaj nikomu svoju súkromné telefónne číslo ani súkromnú mailovú adresu. Ozaj, z akého mobilu mi teraz voláš?“ „No, zo služobného, iný nemám, povedali mi, že musím mať najprv Iqamu, a potom si môžem kúpiť svoj, keďže SIM karta sa registruje na číslo Iqamy.“ „Hej, máš pravdu, od tohto roku to tu tak funguje, ale buď opatrná, keď budeš riešiť niečo zo služobného mobilu, žiadne dôvernosti, žiadne intímne fotky, nič, iba služobné a veľmi formálne správy. A s mailom takisto – všetky služobné čísla aj služobné mailové adresy tu sú sledované. „Aha,“ pochopila Martina, „a to nás aj teraz niekto odpočúva?“ „Možno hej,“ zasmiala sa Nora, „ale pochybujem, že tu majú česko-slovensky hovoriacich špiónov...“

8.

„Jaj,“ zvrieskla zdesená Nora, keď ju Jirko zrazu zozadu objal nohami a ona sa skoro ocitla pod vodou. „Veď ma utopíš...“ vyčítala mu žartovne a pevne sa ho chytila okolo krku. „No, to je naozaj tá posledná vec na svete, čo by som chcel,“ smial sa Jirko a hýbal rukami, aby sa dostali do plytšieho mora. Keď konečne nahmatal pevnú zem pod nohami, silno sa zaprel a otočil si k Noru k sebe. „Ale, mister Novák, čo to tu vystrájate?“ krútila sa Nora, ale Jirko ju stále pevne držal. „Nič zvláštne, madam Nováková, len si chcem vyskúšať, aké je to milovať sa v Saudi v mori...“ a nenápadne vsunul ľavú ruku do Noriných bikinových nohavičiek. „Jirko, neblázni, však sa na nás ľudia pozerajú,“ obzrela sa Nora smerom k pláži. „Ale akí ľudia? Veď je tu päť a pol človeka, a aj tí sú ďaleko na pláži a nemajú ani tušenia, čo tu robíme...“ nedal sa odradiť Jirko a druhou voľnou rukou pevne pritlačil Noru k sebe...

Boli na romantickom víkende v Jeddah, presne tam, kde to v podstate prvýkrát pred rokom medzi nimi zaiskrilo. Jirko rezervoval ten istý chutný plážový apartmán, ako mali vtedy, a hneď po raňajkách sa vybrali na pláž. More tu bolo čisté a teplé, a tak si ho naozaj užívali, vyliezli von až po hodnej chvíli a celí udychčaní sa hodili na lehátka. „Uf, keby som nevedel, že som v Saudi, tak tomu neverím...“ natiahol sa Jirko za fľašou s vodou. „Nuž áno, toto je pláž len pre expatriatov, sem Sauďania nechodia,“ pritakala Nora, rozotierajúc si po tele opaľovací olej. „Veru, neviem si predstaviť, čo by na to saudské zahalené manželky povedali, keby si ťa ich saudskí manželia mohli obzerať takto v bikinách...“ zasmial sa Jirko a otočil sa, aby mu Nora natrela chrbát.

Nora si ľahla tiež a zavrela oči. Nevdojak sa jej v mysli vynorila Naďa a jej rozprávanie o Half Moon Beach v Al Khobar. Naďa tam šokovala miestnych kúpaním sa v plavkách – aj keď v celých, nie v bikinách. A jej opis moslimských „bourqín“ ostal Nore v hlave doteraz. Zrazu jej ostalo smutno. Pozrela hore na modrú oblohu. Naozaj je Naďa niekde tam a pozerá sa na nich? Občas dostala email od Ivana. Ostal v Rusku a zatiaľ na žiadnu misiu ísť neplánoval. Chlapci boli tiež v Moskve a mladší Jevgenij sa dokonca chystal na študentský výmenný pobyt do Prahy už tento semester. Nora vedela, že si vymenili so Zinou mailové adresy a že sa Zina na neho celkom tešila – na Silvestrovskom večierku na českej ambasáde minulého roku si výborne rozumeli. Nore sa zrazu zacnelo za dcérou. Musí jej zavolať, možno pôjde znova na nejakú služobku do Dubaja alebo niekde blízko...

Slnko sa pomaly chystalo zapadnúť a na pláž začali prichádzať ľudia, ktorí sa vracali z mesta alebo z výletov – Jeddah bola populárna najmä pre priaznivcov potápania a šnorchlovania. Nora uprene hľadela na červenú slnečnú guľu a cítila sa taká pokojná a vyrovnaná ako už dávno nie. Jirko vedľa nej tíško pochrapkával a Nora sa s láskou na neho zadívala. Cítila sa šťastná a vedela, že za to vďačí aj jemu. V mysli jej prebehol celý ten rok – od ich zoznámenia cez prvý sex u nej doma či krásnu zimu so Zinou a Kubikom, až po jeho romantické požiadanie o ruku a svadbu na českej ambasáde v Rijáde. Uvedomila si, ako veľmi sa jej život za ten rok zmenil a bola za to vďačná...

Zrazu jej zaškŕkalo v bruchu. Bola hladná, v podstate jedli iba raňajky a potom nejaké ovocie. Nenápadne poškrabkala Jirku po chrbte. „Hm?“ pomaly sa prebral a pretočil sa na chrbát. „No, tvoja polovička je hladná. Kam ju zoberieš na večeru?“ škádlivo sa opýtala Nora, naťahujúc mu dlhé chlpy na prsiach. „Kam si len povieš, tiež som už hladný...“

O pol hodiny už kráčali po vysvietenom nábreží. Corniche v Jeddah bol pýchou saudskej vlády a investície do neho boli neskutočné, ale stáli za to. „Až na tú abayu,“ pomyslela si Nora, keďže vysoká teplota a hlavne vlhkosť vzduchu jej naozaj dali v tej čiernine zabrať. Aj keď fúkal slabý morský vetrík, predsa len ešte bolo horúco, a tak Nora už po chvíli bola spotená ako myš a hádam prvýkrát v živote sa potešila klíme v štýlovej rybárskej reštaurácii, na ktorú naďabili náhodou. Úslužný – výnimočne nie filipínsky, ale nepálsky čašník – ich zaviedol k stolu v otvorenej family section a doniesol menu, ukážuc na veľké akvárium v rohu, z ktorého si mohli vybrať rybu. Nora sa striasla. „Nie, na toto nie som, aby som si vybrala rybu a potom sa pozerala, ako ju pražia. Dám si šalát a morské potvorky,“ a položila menu na stôl. Jirko nepovedal nič, len sústredene študoval obrázky a ochvíľu zavolal čašníka, u ktorého si objednal grilovaného lososa s hranolkami. „A na pitie?“ opýtal sa čašník, keď si zapísal objednávku. „Saudi Champaigne, dvakrát,“ odpovedal Jirko a nežne chytil Noru za ruku, „máme predsa čo oslavovať, no nie?“

9.

„Oh, sorry,“ ospravedlňovala sa Markéta Sandre za to, že ju nechtiac stále pichala lakťom pod rebrá. „Nič sa nedeje, moja milá, viem, že to nie je tvoja vina...“ súmevom prehodila Sandra asnažila sa držať čo najbližšie kdverám auta. Sedeli na prednom sedadle malej otvorenej Toyoty, ktorú sa Faisalzúrivým krútením volantu snažil udržať na kamenistej aprašnej ceste plnej výmoľov. Presvedčili Johna, že nevyhnutne musia ísť kúpiť nejaké anglické slovníky, keďže objednávka kníh zAmazonu zrmzla niekde na hraniciach aony sa denne morili svysvetľovaním vecí, ktoré sýrske deti absolútne nemohli pochopiť. Takisto škôlkarske učiteľky potrebovali kopec materiálu ako farbičky, plastelínu či nožnice, atak im dali zoznam aJohn súhlasil, aby ichFaisal zobral cestou po pravidelné zásoby.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.