Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Trikrát o láske

Ladislav Nádaši-Jégé

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2009 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Sedliaková, Ada Kulichová, Katrína Náglová, Miriama Mládková, Andrea Kvasnicová, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0084-1

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Pôvodná publikácia

Ladislav Nádaši Jégé. Spisy V — Medzi nimi. Tatran. Bratislava 1981. 520 s. Vladimír Petrík zostavil, textologicky pripravil a napísal poznámky a doslov. Daniela Lehutová rediguje. Daniel Šulc rediguje. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Daniela Lehutová, zodpovedná redaktorka. Elena Chudíková korigovala. Alica Wursterová korigovala. Jana Prikrylová, technická redaktorka.

Ladislav Nádaši Jégé. Kozinský mlyn. Tatran. Bratislava 1982. 432 s. Vladimír Petrík zostavil výber a napísal poznámky. Daniela Lehutová rediguje. Daniel Šulc rediguje. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Stanislav Matuška, zodpovedný redaktor. Helena Chudíková korigovala. Zuzana Mrlianová korigovala.

Bibliografické poznámky

Láska v manželstve. Medzi nimi. Martin 1934, s. 90 — 131.

Láska — trápenie. Ľudová politika 4, 1928, č. 3, s. 4, č. 5, s. 2.

Láska a hrach. Národný denník 3, 1924, č. 246, s. 5.

Láska v manželstve

— Nemrz sa, Blažko — čo svet svetom stojí, mali i deti starosti s rodičmi, a to ťažšie ako rodičia s deťmi.

— No, to je asi paradox, — usmial sa doktor Martán trochu povýšene, ale s priateľskou zhovievavosťou. — Možno chceš napodobňovať Wilda[1] a byť originálny tým, že zastávaš opak všeobecne uznaných právd.

Inžinier Renzo Bara sa hlasne zasmial, pričom mu zasvietili pevné, biele zuby medzi červenými perami, krytými malými čiernymi fúzikmi.

— Nie, ale i v opaku filozofických zásad je mnoho pravdy. Veď oslavujú i Satana a Lucifera. Prirodzené je, že sa otec stará o svoje dieťa, hnaný nielen pudom, ale i sebeckosťou. Tak ako roľník o zasiate zrno. Rodičovi robí starosť o zdarné dieťa radosť, dieťaťu starosť o rodiča len mrzutosti a ťarchy, najmä ak mu nie je zvlášť milý.

Bledá podlhovastá Martánova tvár zvážnela, jeho vysoké čelo zvráskovatelo. Robil dojem človeka chladného, uzavretého. Posunkoval veľmi skúpo a spôsob jeho reči hoci naskrze prirodzený, bol taký odmeraný, že sa zdal afektovaný.

— Musíš mať iste svoje skúsenosti s tými rodičmi, keď o nich tak hovoríš, milý Renzo, lebo ináč by som myslel, že chceš len dráždiť svojím odporom.

Inžinier Bara sa ľahko usmial.

— Tvoje podráždenie nie je nebezpečné. Ale všetko jedno, či sa hneváš a či nie: pravda je pravda. Ja som mal so svojimi rodičmi mnoho ťažkostí, ale prenášal som ich vďačne, lebo to boli ľudia, ktorí si zaslúžili, pri všetkých svojich pokleskoch, aby som ich mal rád a bol im vďačný.

Bara sa naraz strhol a povedal rozčúleným hlasom, posunkujúc hlavou smerom na ulicu — sedeli v obloku kaviarne: — Pozri, tá dáma v tom svetlozelenom kostýme zo surového hodvábu — vidíš ju? — aha, pozerá sa sem, ešte raz sa pozrela…

— Vidím ju! — kýval Martán hlavou.

Bara sa trochu zdvihol a hľadel za prechádzajúcou, kým nezmizla medzi chodcami hmýriacimi sa na chodníku.

Martán hľadel trochu zadivene na priateľa.

— Čo ťa jej pohľad tak rozčuľuje? Veď je pútavá, ale preto nemusíš byť taký rozrušený!

— Nevidel som ju vyše roka. Je to moja bývalá žena… — vzdychol a sklonil rozcítene hlavu.

Martán bol prekvapený a, rozmýšľajúc, hľadel naňho bez slova. Po dosť dlhej chvíli povedal ticho, akoby pre seba:

— Tak ty si už bol ženatý! Pekne urastená žena a jej tvár pripomína výraz umelkyne. Vidieť na nej strasti života, cit a rozmýšľaním prebdené noci. Neobyčajná žena!

Bara pozrel na priateľa a zasa sklonil hlavu. Martán pobadal na sčervenených viečkach a na lesknúcich sa očiach, že slzil. Obrátil zrak na ulicu, aby nevyrušoval priateľa v jeho rozcítení.

Bara zrazu vstal.

— Idem, mám súrnu robotu. Budeš večer doma? Prídem k tebe okolo deviatej, ak ťa to nebude mýliť.

Martán bol veľký priateľ hudby. V Národnom divadle dávali v ten večer Aidu s cudzou, vychýrenou primadonnou. Mal už vstupenku vo vrecku. Povedal:

— Príď, milý Renzo, veľmi sa teším na tvoju návštevu. Budem ťa očakávať.

— Nejdeš dnes večer na operu? — pýtal sa Bara a hľadel naňho so skúmavou tvárou.

— Ani mi na um neprichádza. Aidu som už videl aspoň desať ráz.

Bara odbehol. Martán posedel ešte v kaviarni a pozeral na ulicu. Všelijaké myšlienky mu vírili hlavou. Dumal o Barovi. Zoznámili sa len asi pred štyrmi týždňami v tej istej kaviarni pri partii biliardu. Pozdali sa jeden druhému a od toho času sa denne schádzali na hodinku pri čiernej káve. Náhľadmi sa v mnohom líšili, ale cit ich spájal. I jeden i druhý bol presvedčený o druhovi, že je to človek, ktorý má omnoho viac citu pre svojich ľudských spolutrpiteľov ako pre seba.

Martán bol v tie časy docentom gynekológie, mal tridsaťštyri rokov. Mal pohodlný byt a domácnosť mu viedla matkina mladšia sestra Ružena, dáma stredného veku, namýšľajúca si mnoho na svoju vzdelanosť; bola verná hlásateľka mienky veľkého obecenstva vo všetkom modernom.

Bara bol vedúcim inžinierom jedného oddelenia vo veľkej železiarni.

— Ruženka, nachystaj nám čaj a zákusky a pre všetky prípady i fľašku vína a koňaku. Po večeri príde ku mne Bara na posedenie.

Ešte dobre zachovalá pani kývla hlavou.

— Dobre. A mám sedieť s vami? — pýtala sa nie bez koketnosti.

— Odpusť, Ruženka, — Martán vedel veľmi dobre, že by sa cítila urazená, keby ju tetuškoval, — že ťa dnes nebudem unúvať. Môžeš chvíľočku posedieť, ale potom choď radšej búvať, aby si si šetrila svoje krásne oči.

Po večeri Martán očakával Baru v pohodlnej pánskej izbe, v ktorej mal i skrine na knihy. Z dlhej chvíle jednu-druhú prezeral beztoho, aby ho bola upútala. Bol nervózny.

Napokon prišiel Bara oneskorene. Vo foteli sediaci, o trpezlivosti („život je samé očakávanie“) rozmýšľajúci Martán si ho obzrel, keď vošiel. Zbadal, že je veľmi nesvoj. Vysoký, dobre živený chlap zdal sa mu scvrknutejší, široký rozmach jeho pohybov chýbal, zdal sa mu menší a chudší. Vykročil a privítal ho, pre dlhšie čakanie, s trochu nútenou srdečnosťou.

— Servus, Renzo, uveleb sa. Hneď donesú čaj a potom budeme mať pokoj.

Zacengal. Vošla Ružena s chyžnou, ktorá na veľkom podnose doniesla čaj a nápoje.

Bara ju inokedy vítaval veľmi veselo, s hlasným smiechom a s nejakým vtipným komplimentom; teraz jej podal ledabolo ruku, zaželal dobrý večer a ďalej sa ňou nezaoberal. Bál sa, že keby sa dal s ňou do reči, zostala by s nimi sedieť. Pani Ružene naraz prešla vôľa zostať s pánmi, dozerala, ako Blanka, — chyžná sa volala Blanka — poukladala čaj a nápoje a potom sa trochu urazene odporúčala.

— Renzo, ty nalej čaj, ja prejdem do ordinácie, mám tam pravé egyptské, ktorými ma obdarovala vďačná pacientka.

Barovou skormútenou tvárou preblesol radostný úsmev.

— Choď, utekaj a dones z nich.

Ponalieval čaj a keďže Martán nechodil, vzal knihu, pohodenú na pohovke. Bola to Hugova Marion Delorme[2] v pôvodine. Prezeral ju.

Martán vošiel s celou zbierkou fajčiva.

— Pozri, čo všetko som vykutal. Ani som nevedel, že mám taký poklad. Vďačné pacientky! Chúďatá!

Bara pokýval hlavou.

— Veru chúďatá ony a chudáci my chlapi. Prenešťastná láska! Celá literatúra len z nej žije, akoby iné ani nebolo. Aké otriasajúce scény vie o nej vyčariť starý Hugo! Poznáš ty dielo, ktoré by sa nezaoberalo, ako hlavným predmetom, priateľstvom mužov alebo žien?

Martán poukladal cigarety na stôl.

— Zapáľ si, Renzo. Poznám, ale len zo starého sveta. Dnes priateľstvo nikoho nezaujíma. Nie je už moderné, lebo nie je potrebné. Načo je nám dnes priateľ? Najviac ak na žírovanie zmenky.

— Pravdu máš, braček. A to ti tiež len vtedy urobí, ak na jeho podpis nič nedajú.

Martán si sadol čo najpohodlnejšie a popíjal čaj a s precítením vychutnával cigaretu. Chvíľu neodpovedal.

— Nuž, žarty bokom. V časoch nebezpečných dobrodružstiev ľudia potrebovali vzájomne pomoc, a preto sa priatelili na život a na smrť. Dnes nám stačí porozumenie alebo nedorozumenie na priateľstvo a nepriateľstvo. Pre dnešné priateľstvo stačí súcítenie, ale ako málo ho je? Na to treba srdce a toho je, bohužiaľ, medzi nami málo. Renzo, čo ti tlačí dušu?

Bara hľadel na hovoriaceho priateľa s ostrou pozornosťou, ktorou maskoval, že myslí na iné, ako o čom hovoril Martán. Keď zatíchol, mlčal i on.

Napokon začal ticho hovoriť:

Koniec ukážky