SEBASTIAN FITZEK

LOVEC OČÍ

Ukážka z elektronickej knihy

Z nemeckého originálu Sebastian Fitzek: Der Augenjäger,

ktorý vyšiel vo vydavateľstve Verlagsgruppe Droemer

Knaur GmbH & Co. KG, Mníchov 2011,

preložila Zuzana Kováčiková.

Vyšlo vo Vydavateľstve TATRAN, Bratislava 2023 ako 5437. publikácia

a 47. zväzok edície Mimo zákona.

Vydanie I.

Prebal a väzbu navrhol Peter Zentko.

Zodpovedná redaktorka Eva Melichárková

Jazykové redaktorky Ivana Fábryová, Zuzana Šulajová

Technický redaktor Peter Zentko

Sadzba AldoDesign, Bratislava

Vytlačil FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Preklad diela finančne podporil Literárny fond.

www.slovtatran.sk

:: knihy pre hodnotnejší život

All rights reserved.

This book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany (www.avainternational.de).

Copyright © 2011 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

Translation © Zuzana Kováčiková 2023

Slovak edition © Vydavateľstvo TATRAN 2023

ISBN 978-80-222-1288-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2023

Možno sa čudujete, prečo sú na záložke prebalu všetky tie oči – žiadny strach, nie sú to trofeje Lovca očí. Majitelia týchto exemplárov sú (dúfam) ešte živí a zdraví. Niektoré z tých očí možno dokonca patria vám! Môže to tak byť, ak ste sa pred časom na www.vorsicht-fitzek.de zúčastnili na virtuálnom očnom teste, kde ste mali možnosť „nahrať“ svoje oči. Každý, kto tak urobil a dal nám súhlas so zverejnením, je teraz zvečnený v tejto knihe. Podľa tajného motta:

OTVORTE OČI A DO TOHO!

Pozdravujem vás, prajem vám veľa zábavy a dočítania!

Váš Sebastian Fitzek

Môjmu otcovi Freimutovi.

Uvidíme sa budúcu nedeľu o 10.00,

ako vždy.

Varovanie

Varovanie na úvod? Je to možné? To predsa Fitzek ešte nikdy neurobil.

Správne, no nemajte obavy. Viem, že niektorým čitateľom prológy prekážajú, preto vás nebudem otravovať dlhými rečami.

Považujem však za nevyhnutné napísať niekoľko riadkov a slovo „varovanie“ nie je v nadpise iba preto, aby vo vás vzbudilo zvedavosť, ale preto, lebo pociťujem naliehavú potrebu informovať vás ešte skôr, ako sa pustíte do čítania, o jednej dôležitej skutočnosti: Lovec očí je druhý román série (sám ešte neviem, aká bude dlhá).

To však neznamená, že musíte prečítať Zberateľa očí, aby ste pochopili, o čo ide v tomto trileri. Je to samostatný príbeh a nevyžaduje žiadne predchádzajúce vedomosti.

Druhý diel sa však často intenzívne odvoláva na prvý. Hocičo iné by bolo neprirodzené, pretože to, čo protagonisti Alina a Zorbach zažili v Zberateľovi očí, pochopiteľne významne poznačilo ich život, ak nie dokonca… Nie, viac už neprezradím. Iba toľko: ak začnete Lovcom očí, Zberateľ očí už nebude taký napínavý. Tomu sa, žiaľ, nedalo vyhnúť.

Tak, a teraz mi určite prepáčite, že som to „postol“ hneď na začiatku, ako sa dnes hovorí. V žiadnom prípade to nemá byť reklama na moje ďalšie knihy. Každému, komu je úplne jedno, čo sa stalo v prvej časti, hovorím ešte raz: je to v poriadku. Táto kniha je samostatný príbeh. Ale nerád by som neskôr dostával e-maily s predmetom: „Prečo ste ma nevarovali?“ Varoval som vás a varoval som vás včas. Ešte nie je neskoro. Ešte môžete knihu zaklapnúť a vrátiť do regálu alebo poslať späť.

Potom sa však nedozviete, čo sa stane na ďalších stranách. Naozaj to chcete?

Všetko najlepšie a dočítania

Váš

Sebastian Fitzek

Berlín, apríl 2011

Ohromujúci obrat v prípade Zberateľa očí

Deti boli vyslobodené. Páchateľ sa priznal.

Vraždy však pokračujú.

Identita Zberateľa očí, ktorý v posledných mesiacoch hral smrtiacu hru na skrývačku, je odhalená: k beštiálnym vraždám štyroch žien a troch detí sa priznal Frank Lahmann, dvadsaťtriročný praktikant významného berlínskeho denníka.

Všetky jeho činy mali rovnaký zvrátený priebeh: najskôr zabil matku, potom uniesol dieťa a otcovi dal štyridsaťpäť hodín a sedem minút na to, aby ho našiel. Po vypršaní ultimáta sa obeť v úkryte zadusila. Strašnú prezývku si vyslúžil tým, že mŕtvym deťom odstránil ľavé oko.

Kriminálni psychológovia sú presvedčení, že aj v prípade Zberateľa očí treba hľadať príčinu choromyseľného konania v jeho detstve. Prvé rešerše ukázali, že Lahmann vyrastal vo veľmi ťažkých pomeroch. Matka rodinu opustila a pre otca boli deti, najmä Lahmannov brat, ktorého rakovina pripravila o ľavé oko, iba bremenom.

Jedného dňa sa bratia skryli v truhlicovej mrazničke, ktorú niekto vyhodil v lese, a verili, že si otec bude robiť o nich starosti a bude ich hľadať. Takého dôkazu lásky sa však od neho nedočkali. Zatiaľ čo ničnetušiaci otec vymetal bary, bratia, ktorí sa nedokázali vyslobodiť z mrazničky vlastnými silami, bojovali o život. Úplnou náhodou ich objavil lesný robotník, no už bolo neskoro. Po štyridsiatich piatich hodinách a siedmich minútach bol mladší brat Franka Lahmanna mŕtvy.

Psychológovia považujú túto traumu za spúšťač, ktorý neskôr odštartoval sériu vrážd. V e-maile adresovanom šéfredaktorke novín, pre ktoré pracoval, Lahmann napísal: „Viem, že moje konanie je nápadné, keď zakaždým vytvorím rovnaké rámcové podmienky, aké sme vtedy mali my dvaja s bratom. Matka pre nás zomrela, preto ju musím odstrániť z hry hneď na začiatku. Otec zanedbáva svoje dieťa. Vzduch v úkryte vystačí na štyridsaťpäť hodín a sedem minút, a mŕtvole chýba ľavé oko ako môjmu bratovi.“

Iba vďaka nasadeniu policajného novinára Alexandra Zorbacha sa včera doslova v poslednej sekunde podarilo prekaziť Zberateľovi očí štvrté „hracie kolo“. Vďaka Zorbachovým rešeršiam sa podarilo vypátrať úkryt, v ktorom Lahmann držal unesené dvojčatá. Novinár však zaplatil za ich záchranu privysokú cenu. Kým vyslobodzoval dievča a chlapca z výťahovej šachty, Frank Lahmann si už vyhliadol ďalšiu obeť: Zorbachovho syna Juliana, ktorého uniesol potom, čo zavraždil jeho matku Nicci Zorbachovú.

Po Frankovi Lahmannovi sa zľahla zem. A Alexander Zorbach si musí poradiť s novým ultimátom, ak chce ešte niekedy vidieť svojho syna živého…

Ale ak nastane nešťastie, tak dáš život za život, oko za oko, zub za zub, ruku za ruku, nohu za nohu, popáleninu za popáleninu, ranu za ranu, hrču za hrču.

Exodus 21, 23 – 25

Počuli ste, že bolo povedané: „Oko za oko a zub za zub!“ No ja vám hovorím: Neodporujte zlému. Ak ťa niekto udrie po pravom líci, nastav mu aj druhé.

Matúš 5, 38 f.

Johanna Stromová

1. kapitola

Príjemných trinásť stupňov, trochu pod mrakom, slabý septembrový vietor. Johanna Stromová mala rada takéto počasie. Ideálne na umieranie.

Muž sediaci vedľa nej na lavičke akoby vytušil jej tajné želanie, hoci s ňou v ten deň ešte neprehovoril. Ani predtým sa k tomu nemal. Každý deň po obede smela ísť na dve hodiny do oploteného parku psychiatrickej liečebne neďaleko Hamburgu, aby si „rozhýbala nohy“, ako tomu hovorila vrchná sestra. Na hrboľatých chodníkoch vinúcich sa pomedzi staré stromy si človek musel dať pekelný pozor, kam stúpa. Starý Višnevský len včera zakopol o koreň stromu prikrytý prvým jesenným lístím a udrel si bok. „Keby radšej spadol na hlavu,“ počula ošetrovateľov, ako sa posmievajú dementnému pacientovi. „Nikto by si to nevšimol.“

Ako väčšina pacientov liečebne U svätého Prokopa (ktorú obyvatelia z okolia nenazvali inak ako „U svätého cvoka“), aj ona cítila, že sem nepatrí. Nie preto, že by bola zdravá, to nie, to vôbec nie, ale preto, lebo sa nechcela uzdraviť. Keby bol jej problémom iba alkoholizmus, ktorý ju pripravil najskôr o dôstojnosť a nakoniec aj o zdravie, možno by sa jedného dňa vzchopila a vzoprela démonom, ktorých sa snažila utopiť v žbrnde z tetrapaku kúpenej na benzínovej pumpe. Keby sa jej včas dostalo profesionálnej pomoci, možno by dokonca vrátila úder, keď ju jej muž zasa raz spútal, aby „uspokojil jej devótnu dušu“, ako to nazýval. Na začiatku ich vzťahu to považovala za niečo ako hru, na ktorú sa rozhodla pristúpiť, aby potešila partnera.

Strpela, aby jej v posteli nadával do sochy s tromi dierami, kurvy a nadržanej špinavej štetky, a spočiatku, ako si s hanbou priznala, naozaj pociťovala isté vzrušenie, keď trochu pritvrdil. Plesknutie po zadku, ruka na krku, to ešte ušlo. Videla, že ho to vzrušuje, a jeho vzrušenie sa prenieslo aj na ňu. Neskôr to akceptovala aj preto, lebo odkedy si raz krátko pred jeho vyvrcholením odmietla pred ním kľaknúť, vedela, ako sa vie nahnevať. Nech si splní sny, ktoré pozná z pornofilmov. Veď na tom nič nie je.

Niekde veľmi hlboko v odľahlom zákutí jej mysle sa vynorila myšlienka, že je už možno neskoro. Že minula poslednú odbočku na svojej životnej ceste, keď by ešte mohla veci napraviť, kým sa jej úplne nevymknú z rúk. Príliš často sa dala ponižovať, príliš málo protestovala. Keby sa po mnohých rokoch manželstva Christianovi priznala, že niektoré jeho záľuby jej nesedia, urobilo by to z nej klamárku a jeho by to veľmi zranilo (myslela si, že právom). A tak ďalej mlčala a dlho si nahovárala, že má veci pod kontrolou.

Ilúzia vyhasla v jeden teplý augustový deň, keď sa spotená vrátila domov s nákupmi na víkend. Dcéra Nicola bola na školskom výlete pri Baltskom mori, Johanna sa tešila na pokojný piatkový večer s pizzou a dévedéčkom (Angel Heart s Mickeym Rourkeom, ktoré jej muž ešte nevidel, objavila ho na pulte s tovarom za tri eurá), keď v obývačke sklamaná zbadala neohlásených hostí. Christian sa rozvaľoval na gauči so svojimi dvomi kolegami. Očividne už vyprázdnili niekoľko fliaš vína. Bozk na privítanie nečakala, na to si Christian nikdy nepotrpel. Namiesto toho ju zvykol zľahka tľapnúť po zadku a najnovšie jemne uštipnúť do bradavky. V ten deň zašiel o krok ďalej.

Nepamätá sa na všetko, čo sa v ten večer stalo. Jej podvedomie milostivo drží najhoršie momenty pod zámkom, ale aj to, čo jej utkvelo v pamäti, stačí, aby sa ešte aj dnes budila s výkrikom.

Christian sa postavil a z ničoho nič ju dlaňou udrel po tvári.

„Nechala si nás čakať, ty malá štetka,“ povedal s predstieranou výčitkou a otočil sa k svojim priateľom. „Čo myslíte, ako by sme ju mali potrestať?“

Johanna sa usmiala v snahe premeniť manželov výbuch násilia na nevinný žart. Jeho kolegovia právnici (obaja dobre oblečení v obleku s kravatou a ozdobnou vreckovkou; obaja s obrúčkou) sa ironicky zasmiali. Až vtedy si všimla, že sledujú porno. Nahej žene práve naťahovali na hlavu koženú kapucňu.

„Mám vám ešte niečo priniesť?“ spýtala sa Johanna roztraseným hlasom a dodnes si nie je istá, či to bola chyba. Či to Christian pochopil ako znamenie, že súhlasí s hraním rolí a smie ju predstaviť svojim priateľom.

Predstavenie. Christianovo synonymum pre domáce násilie. Koľkokrát jej v posteli šepkal do ucha svoje fantázie o znásilnení? Predstavoval si, ako ju v lese nahú priviaže k stromu a ako štvanú zver predhodí okolo bežiacim bežcom. Niektoré jeho fantázie boli také smiešne (raz ju chcel nechať pracovať v bordeli ako prostitútku), až sa nikdy neobávala, že by ich naozaj uskutočnil. V ten augustový večer zistila, že sa mýlila.

Ďalší deň začala piť. Aby otupila myseľ. Aby zabudla. Na deň, keď zažila najväčšiu bolesť, ktorá bola hlavnou príčinou, že ju neskôr prijali do Svätého Prokopa. Presnejšie o štyri roky neskôr, keď prišla o zamestnanie, všetky sociálne kontakty a chuť žiť a keď jej Christian pri kuchynskom stole oznámil, že podal žiadosť o rozvod. Zamiloval sa do mladšej, krajšej a inteligentnejšej ženy, študentky, ktorá sa nezanedbáva ako ona. A ich pubertálna dcéra Nicola, samozrejme, pôjde s ním, nemôže ju predsa nechať so zhýralou alkoholičkou, ktorá sa vešia na krk každému mužovi ako lacná štetka.

Vyhŕkli jej slzy a roztriasli sa jej ruky, výnimočne nie od klesajúcej hladiny alkoholu. „To mi nemôžeš urobiť. Nemôžeš sa ma zbaviť ako zodratej rohožky a vziať mi dcéru,“ chcela protestovať, no vyšiel z nej iba bolestný výkrik.

Christian znechutene pokrútil hlavou, v očiach mal iba opovrhnutie. Vedel, že boj vyhral ešte skôr, ako sa začal. Bol ...

Koniec ukážky