Lena Riečanská

Čerešňa na šľahačku

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Copyright © Lena Riečanská 2013

Design © Braňo Hudák 2013

Cover photo © Foxy_A/Fotky&foto

Slovak edition © Vydavateľstvo KORUNA s.r.o.

ISBN: 978-80-971258-2-0

Venovanie

Venujem mojim milovaným deťom.

Citát

Osud mieša karty, my hráme.

Arthur Schopenhauer

Telefón vyhrával známu melódiu. Ester netušila, kto ju môže tak neskoro večer volať. Preľakla sa, že sa niečo vážne stalo doma. Neváhala, zastavila sprchu, z poličky schytila uterák a rýchlo vybehla z kúpeľne. Nemohla si spomenúť, kde nechala mobil. Zabalená v oranžovej osuške nervózne pobehovala po celom byte, po stehnách jej tiekli zvyšky vody. Kade prešla, zanechávala mokré stopy bosých chodidiel.

Podľa zvuku ho nakoniec našla pod vešiakom pri vchodových dverách. Uvedomila si, že ho tam položila pri príchode domov, keď si vyzúvala topánky a vzorne, ako to mala vo zvyku, ich vyrovnávala pod zaveseným kabátom. V obave, že dozvoní, vôbec nepozrela na displej, hovor rýchlo prijala. Volajúci už zrejme prestával veriť, že sa prihlási, oslovil ju skôr, ako stihla povedať: „Prosím.“

„Ester?“

„Áno, kto volá?“

„Už nepoznáš môj hlas? Ja som na tvoj nikdy nezabudol,“ ozvalo sa z druhej strany éteru.

Trošku sa jej zatočila hlava, na chvíľku zaváhala, akoby prišla o istotu a tak ťažko znova získanú rovnováhu.

„To si ty?“

„Ja.“

S mobilom v ruke zostala chvíľku ticho stáť. Nevedela, čo má povedať, ako reagovať. Keby bol zavolal pred pár týždňami, možno by zasa podľahla jeho šarmu, možno by ju dostal omamnými rečami, lenže po dnešku necítila ohrozenie. Krátke váhanie, hľadanie vhodných slov, nakoniec len sucho povedala: „Prepáč, ale nemám čas,“ a hovor zrušila.

Nestihla telefón položiť, nestihla sa vrátiť do sprchy, po pár sekundách znova zazvonil. Na displeji blikalo predchádzajúce číslo. Hnevala sa. Netušila, odkiaľ na ňu získal kontakt, veď si cielene zmenila číslo aj operátora. Uvedomila si, že keď išlo o jeho osobný záujem, vždy bol vynachádzavý. Polonahá prešla do izby, sadla si do kresla a chvíľku nerozhodne pozerala na zvoniaci mobil. Kvapky vody už nestekali po jej tele, vpili sa do osušky. V byte bolo teplo, napriek tomu sa chvela. Nie od chladu, ani od vzrušenia, skôr z rozrušenia. Z čela si utrela pot, uvedomila si, že nemá zmysel hrať sa na mŕtveho chrobáka či pštrosa skrývajúceho hlavu do piesku. Samu seba presviedčala, že už nie je to zraniteľné stvorenie, spokojne môže absolvovať rozhovor s „Ním“. Len čo stisla zelené tlačidlo, ozval sa jeho zvučný hlas...

1. KAPITOLA

V sále hlasno hrala muzika. Podniková párty bola rozbehnutá naplno. Na parkete sa tancujúce páry občas nechtiac ocitli nebezpečne blízko, v poslednom momente sa šikovnou otočkou vyhli kolízii. Ester tancovala v náručí nového kolegu z košického tímu.

Len tak nezáväzne s babami klebetili, keď medzi ne pribehol. Pribrzdil rovno pred ňou, vystrúhal akúsi divnú poklonu a trochu svojsky ju vyzval do tanca. Smiala sa s ostatnými, v zvukoch hudby mu naznačila, že musí dokončiť rozhovor, a do ucha mu zakričala:

„Sorry, možno neskôr.“

Nepočúvol, využil jej blízkosť, schytil ju za ruku a ťahal na parket. Ani sa veľmi nebránila, len kolegyniam zakričala:

„Čo mám robiť?“ a tanečným krokom nasledovala Košičana. Celkom fajn jej padlo, že si zvolil práve ju, aj keď tušila, že sa tým stala stredobodom rozhovoru ostatných dievčat.

„No a čo,“ pomyslela si. „Aspoň si dobre zatancujem,“ viac im nevenovala pozornosť.

Košičan bol dobrý tanečník. Držal ju pevne, jeho kroky boli isté, viedol ju v rytme hudby. Podchvíľou ju pohybom ruky posunul do prudkej otočky, na dva kroky sa vzdialili, v okamžiku, keď myslela, že ju pustí, pritiahol ju späť do svojej náruče.

Ester ani netušila, že je taká vynikajúca tanečnica. Tanec milovala, ale taký nezávislý, keď sa v kruhu kamošiek mohla odviazať a v rytme dobrej muziky popustiť uzdu svojej nevybúrenej energii. Teraz cítila na sebe pohľady viacerých prítomných. V priliehavej čiernej sukni, červenej blúzke s volánom lemujúcim výstrih z pravej strany až po pás, s čiernou nápadnou ozdobou v tvare ruže pod ľavým plecom, rozpustenými tmavými vlasmi, pôsobila zaujímavo. Vysoké podpätky na červených lodičkách ju robili vyššou ako v skutočnosti bola, tmavé pančuchy ešte viac zoštíhlili jej aj tak dosť štíhle nohy.

Pri stole vedenia sedel generálny riaditeľ s riaditeľmi divízií, pokúšali sa diskutovať, v zvukoch hudby ich rozhovor zanikal. Generálny sa mračil, kývol čašníkovi, nech prinesie ešte jednu fľašu šampanského, s nevôľou zavadil pohľadom o tanečný parket. Výrazom tváre dal najavo, že takú hlučnú zábavu neuznáva, a otočil sa k svojim spoločníkom. Odrazu si uvedomil, že na okamih zazrel čosi zaujímavé. Siluetu vlniacu sa v rytme hudby, pohybujúcu sa ladne, vyzerajúcu viac ako dobre. Podvedome sa pootočil. Zaujal ho zadoček mihajúci sa z boka na bok, nohy poskakujúce na najvyšších podpätkoch vedúce až kamsi vysoko, driek taký štíhly, až vyvolával dojem, že je pevne stiahnutý v šnurovačke. Tanečnica spravila rýchlu otočku. Nadskakujúci červený volán zvýrazňujúci bujné poprsie a tmavé dlhé vlasy lietajúce vo víre tanca zvýraznili jej sexepíl.

„Naša Ester je pekná baba,“ šepol Romanovi, mladému riaditeľovi svojej kancelárie. „Tá by stála za hriech. Ešteže v našom tíme platí zásada: Co je v domě, není pro mně.“

„Všetky zásady sa dajú porušiť,“ povedal ktosi z prítomných a rozosmial sa.

„V našom tíme nie!“ rázne odpovedal generálny. „V práci sa má pracovať, a nie laškovať. Keď dopustíš na pracovisku aférky, odrazí sa to na tímovej práci.“

„Nemusí to byť vždy pravidlom,“ nesúhlasil spolusediaci.

„Podľa môjho názoru je to nepísané pravidlo. Jednoducho na pracovisku, kde šéfujem ja, neznesiem žiadne milostné romániky!“ otočil sa a zmenil tému rozhovoru. Ester si viac nevšímal. Aspoň v tom momente. Je fakt, že pohľad na ňu mu vylepšil náladu, uvedomoval si to.

Ester cítila, akoby ju čosi pálilo na chrbte, tancujúc podvedome spravila otočku. Pozrela smerom k stolu vedenia, pomyslela si, že sú to suchári, čo neustále pracujú a ani mimo úradu sa nevedia uvoľniť. Tým šéfovským panákom sa nečudovala. Zišli sa z celého Slovenska, veľa príležitostí štrngnúť si s generálnym nemajú, dnes to musia využiť. Len nechápala, prečo medzi nimi sedí Roman, prečo sa nebaví s ostatnými. Baby ho už aj tak stihli poriadne poohovárať. Namiesto toho, aby sa zabával, sa podľa nich pchá starému do zadku.

Dídžej stupňoval intenzitu púšťanej muziky, Ester to už pripadalo ako kto z koho. Či zvíťazia divoké tóny rokenrolu alebo tanečnice na parkete. Bolo to bláznivé a vzrušujúce zároveň. Vrteli chodidlami aj zadkami, s pokrčenými kolenami a vzrušujúco roztiahnutými nohami sa usilovali čo najnižšie priblížiť k parketu. Soňa tancujúca v kruhu oproti Ester sa dokonca pokúsila o mierny záklon. Bola tenká, ohybná ako lasica, zvodne pohadzovala prsiami a bez zábran koketovala s Esteriným tanečníkom. Ester jej nestačila, úzka sukňa bránila širšiemu rozkroku, ale zvodnosť jej pohybov neušla viacerým prítomným. Skladba končila, už len pár posledných divokých tónov... Košičan ju schmatol za ruku, zvrtol, v otočke musela spraviť dlhší krok, ako dovoľovala úzka sukňa, ozval sa praskajúci zvuk. Prudko ju strhol, letela chalanovi do náručia, prsia sa im na okamih dotkli, tanec ukončili Esteriným záklonom. Výstrih blúzky odhalil viac, ako sa jej páčilo, vyľakal ju praskajúci zvuk v zadnej časti sukne, namiesto úsmevu odmenila tanečníka zlostným pohľadom.

„Roztrhla sa mi sukňa,“ zavrčala.

„Z toho si nič nerob, na sesternicinej svadbe moja tanečnica vrazila do stola s nápojmi, prevrátila ho a pristála na zemi zadkom usadeným v najlepších destilátoch,“ rozosmial sa.

„Ha, ha, ha...“ vyslovila ironicky. „To ma má upokojiť?“

„Jasné, čo je proti tomu rozpáraná sukňa?“

Urobila grimasu, rýchlo prešla k stolu, zobrala kabelku a pobrala sa k toaletám. Na sukni bolo našťastie len niekoľko prasknutých stehov, látka zostala nepoškodená. Skonštatovala, že nie je nutné prezliekať sa. Premaľovala si pery, na zápästia strekla trošku voňavky, prečesala si vlasy, umelo sa usmiala do zrkadla a pobrala sa späť do sály.

V chodbe sa skoro zrazila s mužom vychádzajúcim z pánskych toaliet. V prvom momente si myslela, že tam na ňu striehne Košičan.

„Dávaj pozor!“ štekla.

„Dávam. Ty si akási rozlietaná,“ zasmial sa Roman.

„Jáj, to si ty? Myslela som, že máš zadok prilepený na stoličke pri šéfovi.“

„Ironická?“

„Úprimná.“

„Predstav si, že už dlhšiu chvíľu nemám prilepený zadok... Som voľný ako vták,“ zasmial sa. „Môžem ťa pozvať na drink?“

„Celkom rada prijímam. Aspoň sa zbavím nežiaduceho nápadníka.“

„Tak vykročme z tejto tmavej chodby, lebo sa dostaneme do rečí. Môžeme sa rozprávať aj na príjemnejšom mieste ako pred hajzlíkmi,“ zasmial sa a otvoril dvere do sály.

„Myslím, že žiadne nebezpečenstvo nehrozí, tvoj nápadník sa vykrúca so Soňou.“

„Chvalabohu. Chceš tým povedať, že ma opúšťaš?“

„Nie, len konštatujem, že už nepotrebuješ moje ochranné krídla, že si môžeme priťuknúť len tak... kvôli nám dvom.“

Pozrela na neho. Nevedela, ako tie slová myslí. Poznali sa už asi tri roky, presne toľko, odkedy  nastúpila do firmy. V prvý deň ju zaujal. Sympatický, fešný, ani sprostý sa nezdal... Len troška odmeraný, dôležitý. Neskôr bola rada, keď do ich kancelárie otváral dvere čo najmenej. Stretávali sa na porade u generálneho, posúval kolegom úlohy, kontroloval ich plnenie, všetkých naháňal, liezol im na nervy, napriek tomu si ho predchádzali. Ester bola voči nemu indiferentná, robila si svoju prácu, Romana vnímala ako každého iného kolegu.

Zastali pri barovom pulte.

„Čo to bude?“ spýtal sa barman.

„Nalejeme si čistého vína...?“ spýtal sa dvojzmyselne Roman, pokúšal sa o žartovný tón, potom dodal: „...alebo máš chuť na destilát či miešaný drink?“

„Ja určite miešaný.“

„Čo by si povedala na sex...“

Pozrela na neho trošku udivene, zamračila sa.

„Neblýskaj očami, nechaj ma najskôr dohovoriť,“ zasmial sa. „Mal som na mysli nápoj...“ znova sa zasmial.

„Takže, jedenkrát Sex on the beach?“ spýtal sa barman a ukázal na obrázok v nápojovom lístku.

„Môže byť,“ povedala Ester. „Nechápem, načo ten komentár, nič iné som ani nemala na mysli,“ dodala v snahe nevyzerať hlúpo.

„Mne prosím, niečo ostrejšie, môže byť francúzsky koňak.“

Barman pripravoval nápoje, venoval sa svojej práci, prestal si ich všímať. Aspoň sa tak tváril.

„Máš rád ostré veci?“ pokúšala sa o žart.

„Prosím? Nerozumel som, šéf mal pravdu, neskutočné decibely,“ naznačil smerom k reproduktorom. „Čo si sa pýtala?“

„Či máš rád ostré veci?“ hlasno, dôrazne zopakovala otázku.

„Nie, skôr mám rád Francúzsko,“ odpovedal rovnako hlasno.

„Tak preto ten koňak?“

„Určite. Keď privoniaš k dobrému koňaku, prejde ti nozdrami a cítiš jeho chuť skôr, ako sa ti ocitne na jazyku. Francúzske koňaky sú kvalitné a lahodné.“

Počúvala ho so záujmom, zdal sa jej akýsi iný ako v kancelárii.

„Milujem Francúzsko. Keď sedíš v Paríži v kaviarničke na Montmartri, nasávaš bohémsku atmosféru, sleduješ pouličných umelcov a popri tom popíjaš pravý francúzsky koňak... Božský pocit. Takto si Paríž koňakom aspoň pripomínam.“

Počúvala, obdivovala jeho zanietenie, neušla jej iskra v očiach.

„Sorry, akosi som sa zasnil. Bola si už v Paríži?“

„Nie, ale určite sa tam niekedy vyberiem.“

„Budem rád sprievodcom, prešiel som ten skvost niekoľkokrát krížom-krážom. Ale dosť bolo o mojich záľubách, poďme k tvojim!“

„Žiadne špeciálne nemám.“

„Núúž, teraz je na tebe vysvetliť, prečo si si objednala Sex...“ v momente ako vyslovil to inkriminované slovo, prestala v sále hrať hudba. Slovo „sex“ vytrhnuté z kontextu zaznelo sálou a upútalo pozornosť niekoľkých prítomných. Vyvolalo záhadné úsmevy, kolegyňa sediaca na vedľajšej barovej stoličke sa zachichotala, kolega žmurkol.

„Tu je váš drink, madam, Sex on the beach,“ ako na ospravedlnenie povedal hlasno barman, podnos s nápojmi zdvihol vyššie, aby ho videli aj ostatní zákazníci pri barovom pulte, okázalo ho postavil pred Ester.

„Váš koňak, pane,“ mierne krúživým pohybom položil pred Romana veľkú čašu z bieleho skla v tvare takzvanej napoleonky. Potom vzal do ruky čistú utierku a nezúčastnene sa venoval lešteniu pohárov.

„Tak na čo?“ zdvihol čašu.

„Na priateľstvo?“

„Môže byť. Aj na teba. Dnes vyzeráš dobre.“

„To je teda poklona,“ zasmiala sa. „Inokedy som ako striga?“

„Tak som to nemyslel. Opravujem sa, dnes vyzeráš mimoriadne dobre!“

Priťukli si. Ester slamkou sŕkla nápoj, vychutnala jeho lahodnú chuť. „Úúú, lepšie ako...“

„Ako čo?“

„Nemôžem vysloviť, lebo určite znova prestane hrať hudba,“ zasmiala sa.

„Aha,“ tiež sa rozosmial.

„Čo povieš na jeden tanec?“

„Neblázni, že jeden, ja som sa prišla zabávať.“

Pomohol jej zliezť z barovej stoličky, ešte nestála na parkete, už tancovala. Pridali sa do kruhu kolegov, Ester prežívala tóny muziky, vlnila bokmi, šantila, občas spravila otočku... Roman sa ocitol na opačnej strane kruhu, nevadilo mu to, aspoň mal lepší výhľad. Pohyboval sa z nohy na nohu, viac, ako vlastnému tancu sa venoval Esterinmu. Fascinovala ho, priťahovala. Nechápal, kde mal doteraz oči. Akosi striktne dodržiaval zásady hlásané šéfom, nevšímal si narážky kolegýň, ani ich často flirtujúce pohľady, nemal chuť... Nie, že by nemal chuť užiť si s niektorou, ale rozhodne nemal chuť prísť o dobré miesto. Lenže dnes mu Ester akosi vyrazila dych. Posilnený pár drinkami stratil ostražitosť, cez pancier vzorného podriadeného sa predierala jeho druhá, silnejšia identita, normálne cítenie a pudy muža.

Nevšímala si ho, to mu dávalo väčší priestor nenápadne ju pozorovať.

„Je úžasná, úžasná...“ kričalo niečo v ňom. „Ten starý kocúr mal pravdu. Ešteže je taký morálny?! Vodu káže, víno pije. Je síce fakt, že baby vyhľadáva len mimo pracoviska, ale o jeho morálke by sa dalo diskutovať. „V jednom má pravdu, Ester by stála za hriech,“ pomyslel si. V tom momente sa na neho pozrela, jej pohľad bol trošku skúmavý, potom sa usmiala a cudne sklopila zrak.

„Akoby cítila, čo si myslím,“ mierne zneistel, odvrátil pohľad.

Ester celý ten čas vnímala jeho pohľad, uvedomovala si, že dosť nápadne na ňu vytriešťa oči. Len slepému by jeho skúmavé pohľady unikli. Najskôr jej vadili, vedela, že vzbudia závisť a ohováranie kolegýň, potom to hodila za hlavu a sústredila sa na tanec. Podchvíľou mierne prižmúrenými očami skrytými za dlhé mihalnice pozrela smerom k Romanovi, aby sa uistila, že cieľ jeho záujmu sa nezmenil. Podvedome ju to nútilo do tanečných kreácií vložiť viac vlnivých pohybov, zasnených a lákavých, uvoľniť uzdu náznakom roztúženosti, vzbudiť pocit žiadostivosti, vzápätí tanec pretkať rafinovanou nevinnosťou. Toto všetko je dovolené v tanečných hrách a Ester to patrične využívala.

Posilnená červeným vínom, čo vypila po večeri pri stole, a drinkom pri barovom pulte, bola rozjarená, trošku bláznivá. Už ju neštval prasknutý rázporok na sukni, úplne zabudla na Košičana, vlnila sa pre seba, pre všetkých, ale hlavne pre Romana. Uvedomila si, že flirtuje.

„Čo to robím dočerta?“ preletelo jej mysľou, ale skutočne len preletelo a bolo preč. Nevinné flirtovanie predsa nemôže nikomu ublížiť. Vôbec nič tým nemyslela, čo by aj mala, ich postoje sú jasné. Spájať ich môže len kolegialita, nanajvýš priateľstvo. Pár zvodných úsmevov ani jednému z nich neublíži.

Pohodila dlhou hrivou prirodzene lesklých vlasov, prehrabla ich prstami pravej ruky, mierne našpúlila pery, prižmúrila oči a nechala sa unášať tónmi hudby. Už si nikoho nevšímala.

Roman si uvedomil príťažlivosť a sexualitu, čo z nej sálala. V určitom okamihu si všimol šéfa, ako sa počas rozhovoru s kolegom otočil, pohľad sa mu zastavil na pohybujúcom sa Esterinom zadku. Pozeral naň dlhšie, ako podľa bontónu dovoľovala slušnosť. Roman to na jednej strane chápal, na druhej strane ho to štvalo. Len on vedel, že pekné ženy sú šéfovou slabosťou. Mal sto chutí schytiť Ester za ruku a vyviezť ju niekam von. Nie preto, aby... len mal nutkanie chrániť ju. Nečakaný pocit v ňom vyvolal zmätok, uvedomil si svoje zvláštne myšlienkové pochody. Akoby to cítila, zdvihla hlavu, vlasmi pohodila do jednej strany, zvodne sa usmiala. Bol rád, že v kruhu netancuje tesne vedľa nej.

Skladba skončila, dídžej vyhlásil pauzu, pustil tichú nevtieravú muziku. Kývla mu, akože „Dík za tanec“, nečakala, kým ju odprevadí na miesto, veď ju z neho ani nevyzdvihol, tak načo. Tiež jej kývol.

Vonku pršalo. Keby len pršalo, zúrila tam búrka, hrmelo a blýskalo sa, voda z oblohy sa liala plnými prúdmi. Účastníkov párty počasie nezaujímalo, užívali si zábavu, len Ester zostala akási nepokojná. Od detstva sa bála búrky. Keď bola malá, zvykla sa skryť pod perinu a triasla sa, kým nezaspala. Často si mama musela k nej ľahnúť, držať ju za ruku a upokojujúco jej hladkať chrbát.

Rozpálená z tanca prechádzala veľkým parketom, predierala sa úzkou uličkou k svojmu stolu. Špicom topánky zavadila o vysunutú stoličku, potkla sa, zabalansovala, len tak-tak to ustála. Nechýbalo veľa, bola by pristála niekomu v lone. Prudko rozhodila rukami, zachytila sa operadla stoličky, jej majiteľovi vyfrklo z čaše víno.

„Jáj, sorry, sorry,“ ospravedlnila sa. „To som fakt nechcela.“

„Máte šťastie, že nepijem červené,“ povedal generálny.

„Dočerta, toto mi bolo treba! Tomu sa hovorí hotové šťastie,“ pomyslela si ironicky. „Vrazím do neho, oblejem ho vínom... Tuším som ho nechtiac aj kopla. Takú smolu môžem mať len ja. Určite mi čistiareň strhne z prémií,“ zlostila sa sama na seba.

„Dobrá práca, Ester!“

Netušila ako to myslí. Jeho hlas neznel nahnevane, skôr akosi chlácholivo, nevedela ten tón presne identifikovať.

„Čo tým myslíte? Prepáčte, fakt som nechce... nechcela,“ vykoktala.

„Myslel som váš tanec,“ akosi zvláštne sa usmial.

„Tanec?“ pozrela prekvapene. „Tak, to nie je práca. Je to vášeň...“

„Presne to pomenovala,“ pomyslel si. „Pôsobila na parkete ako bohyňa vášne.“

„...láska k tancu a vášeň v srdci, som... teda... mala na mysli,“ znova zakoktala a vzďaľovala sa. Debaty so šéfom boli v tejto chvíli to posledné, po čom túžila. Presne povedané, túžila si na chvíľku sadnúť, nenápadne pod stolom zošuchnúť topánky a napiť sa chladenej minerálky. Rozhodla sa zvyšné stoly obísť dookola, prestať sa predierať pomedzi ne.

Miestnosť osvietil blesk. Nazdala sa, že ju dostihol objednaný fotograf. Otočila sa s úmyslom zapózovať. Odrazu znova žiara, tentoraz ešte intenzívnejšia. Pozrela smerom k oknu, uvedomila si, že nie je stredobodom záujmu chtivého paparazza, usmiala sa nad svojím omylom.

„Asi sa čerti ženia,“ povedal ktosi blízko nej.

V tom okamihu vonku zaburácalo, hudba stíchla, v celom hoteli zostala úplná tma. Zľakla sa, troška zhíkla. Ozvali sa začudované hlasy, zaštrngotali črepy rozbitého pohára, buchla prevrátená stolička...

„Vypadla elektrina,“ začula od barového pultu. „Nič sa nedeje, len, prosím, chvíľočku strpenia, nahodíme náhradný zdroj,“ pokračoval hlas, pravdepodobne niekoho z hotelového personálu.

V miestnosti bola úplne čierna tma, celkom najčernejšia. Taká v meste nikdy nie je. Ester sa usilovala rozhliadnuť. Až teraz si uvedomila, že na stoloch chýbajú sviečky, ktoré by v takejto situácii zmiernili chaos. Nič nevidela, už sa neblýskalo, bolo počuť len zavýjanie vetra, lomcovanie mohutných stromov a klopotanie dažďových kvapiek na okenných parapetoch. Ester striaslo, vrátila sa dávna fóbia. Stála niekde uprostred medzi koncom tanečného parketa a stoličkou, na ktorej bola položená jej kabelka. Zvlhlo jej čelo, chcela sa rozbehnúť po vreckovku, ale stála na mieste ako zakliata. Chvela sa.

Zboku sa jej niekto dotkol. Najskôr to bol náhodný dotyk dvoch ľudí, čo sa v danom okamihu nečakanej tmy ocitli na tom istom mieste. Ani jeden z nich neodstúpil. Ester preto, lebo sa bála, že do niečoho narazí, on možno nemal chuť uvoľniť miesto inému. Nič nehovorili, len čakali. Určite nie na rozsvietenie svetla. Čakali každý na reakciu toho druhého. Ester cítila vôňu kvalitnej pánskej voňavky, uvedomila si, že rovnaký závan jej už dnes pohladil čuchové zmysly. Odrazu sa pevné prsty mužskej ruky jemne dotkli jej lakťa, postupovali smerom dolu, až po dlaň. Ten dotyk bol skúmavý, akoby hľadal oporný bod. Veľká mužská ruka našla jej útlu dlaň a skryla ju v svojej dlani. Ester bola prekvapená a zmätená, v prvom momente mala chuť vytrhnúť ruku a skryť ju za chrbát. Hlavou jej prebehla myšlienka, že niekto zneužíva situáciu, najradšej by mu za to strelila zaucho, len guráž sa kdesi stratila. Ešte stále nemala istotu, kto zviera jej ruku, ale tušila... Telom jej prebehlo čosi neidentifikovateľné, čo sa nedalo ovládnuť, striasla sa. Zľakla sa, že si ten muž zle vysvetlí jej chvenie, napriek tomu nevybrala ruku z jeho dlane. Verila, že cíti jej neistotu, potrebovala oporu, potrebovala niečo, vlastne niekoho, kto ju ochráni, oporný bod, čo ju zachráni. Ten, kto netrpí žiadnou fóbiou, nepochopí.

Ester od detstva prenasledovala astrofóbia, panický strach z počasia, konkrétne zo silného vetra a búrky. Bolo to také zlé, že ktorýsi rok počas základnej školy s ňou mama zašla k psychologičke. V priebehu niekoľkých rokov sa v pravidelných intervaloch opakovali ich stretnutia. Mama to pred známymi tajila, bála sa klebiet a šírenia rečí, že jej malá Ester je psychicky narušená. Z rovnakého dôvodu nikdy nesúhlasila, aby sa Ester zúčastnila školského výletu na dlhšie, ako na jeden deň. Aj to vopred skúmala predpoveď počasia, študovala pranostiky a počúvala všetky babské predpovede, či bude v deň „V“, teda v deň výletu, pršať alebo svietiť slnko. Vôbec si neuvedomovala, že týmto spôsobom v Ester ešte viac prehlbuje strach. Keď na to prišla psychologička, navrhla spoločné sedenia s matkou. Tvrdila, že to Ester určite pomôže. A pomohlo. Vyliečila matkin strach o dcéru a Esterinu fóbiu z búrky a dažďa. Len občas, v stresových situáciách na neznámych miestach, sa fóbia znova predierala na povrch. Doteraz však Ester zápas s ňou vždy vyhrala.

Silno zahrmelo. Burácanie sa ozvalo tak intenzívne, až zalomcovalo oknami.

Ester prepadla panike. Vlastná sebaistota ju zradila, hlasno zhíkla a mocne zovrela pomocnú ruku. V duchu si opakovala slová terapeutky: „Netreba sa báť, to je len letná búrka. Na prechádzke sa stretol teplý vzduch so studeným a hlasno sa dohadujú, kto komu uvoľní cestu. Nakoniec si poplačú, spustia na zem teplý letný dážď a bude pokoj. Spoločne uvoľnia cestu slniečku alebo láskavému mesiacu.“ Upokojila sa. Nevedela, či z ruky, čo ju neustále držala, alebo zo spomienky na detstvo.

„Bojíš sa?“ spýtal sa mužský hlas. Už nebolo pochybností. Roman. Nemýlila sa. Najskôr ho prezradila vôňa, potom zamatový hlas, čo by mu mohol závidieť nejeden moderátor.

„Nie, už sa nebojím,“ šepla. Stáli vedľa seba tak blízko, až sa dotýkali bokmi tiel. Uvoľnil svoju ruku z jej zovretia, nahmatal jej tenké dlhé prsty, svojimi ich mierne roztiahol a zasunul medzi Esterine. Ich prsty zapadli presne do vytvorených medzierok, preplietli sa, akoby každý prst celý život čakal na svoje neidentické dvojča. Jeho malíček sa dotýkal jej malíčka, dva prstene na prstenníkoch mierne o seba zavadili, posunuli sa do vyhovujúcej polohy, ukazováky sa o seba pritlačili úplne na doraz a palce sa objali. Ak by aj ich tváre chceli predstierať ľahostajnosť, prsty sa zamilovali okamžite. Ester a Roman im nebránili rozohrať svoju milostnú hru. Najskôr len ticho vnímali prítomnosť toho druhého, ani sa nepohli. Potom pomaličky jeho palec začal hladkať jej palec, ostatné prsty sa pridali. Nebránila sa, zapojila do hry celú dlaň, prsty sa nežne pohybovali, hladkali, dotýkali, vzďaľovali a znova približovali. Bolo to také intenzívne, že hra rúk pohltila jej vnímanie. Rozochvelo sa jej telo... Tentoraz nie od strachu. Neovládla sa, ticho vzdychla. V tom okamžiku sa v sále rozsvietilo svetlo. Ako na povel sa pustili, obidvaja odstúpili o jeden krok, pozreli si do zakalených očí, on žmurkol, ona sklopila zrak, zvrtli sa a každý vykročil k svojmu stolu.

Vôkol to znova hučalo ako v úli, všetci rozprávali jeden cez druhého, vyslovovali svoje pocity, dídžej pustil muziku, čašníci nelenili, ponúkali chladené nápoje, iní roznášali po stoloch svietniky, zapaľovali sviece, lebo, čo keby... V sále panovalo všeobecné vzrušenie.

Aj Ester bola vzrušená. Dianie vôkol veľmi vnímala, jej vnútro bolo plné zmiešaných pocitov. Vôbec nemala predstavu, ako dlho trval výpadok elektriny, jej sa to zdalo celú večnosť. Intenzita prežitých chvíľ rozhádzala jej vyrovnanú povahu. Prišla k stolu, nikto tam nesedel, všetci boli kdesi rozbehaní. Zdvihla zo sedadla stoličky kabelku, zavesila ju na kraj operadla, unavene sa usadila. V „dave“ ľudí bola sama so svojimi myšlienkami.