Ukážka z elektronickej knihy

Juraj Červenák

VOJNa S BESMI

Vydal Artis Omnis v edícii Margo

Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina

www.artisomnis.sk

126. publikácia, druhé vydanie

Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Peter Obrcian

Sadzba: Jana Kollárová

Tlač: CORETA, a. s., Bytča

© Juraj Červenák 2011, 2022

Cover & Illustration © Michal Ivan 2011, 2022

Slovak Edition © Artis Omnis 2011, 2022

ISBN 978-80-8201-143-5

Odporúčaná cena: 14,90 €

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2022

ŽRIEDLO SKAZY

Kraj už halilo večerné šero, keď Bojmír z kmeňa Charvátov konečne dorazil k Jeleniemu brodu.

Bol to skúsený bojovník, čosi po štyridsiatke, s tvárou stmavnutou a zjazvenou ako povrch starého dubového štítu, čo mu visel na sedle. Na sebe mal šupinový pancier, prostú železnú prilbicu a plášť z líščích koží, zopnutý na pleci bronzovou sponou. Ozbrojený bol oštepom, dlhým nožom a širočinou.

Zastavil kobylu na vysokom brehu a zadíval sa ponad Trstenicu na severozápad. Krajina za riekou sa nijako nelíšila od povodia, ktorým z juhu prichádzajúci Bojmír napredoval už od rána – kam oko dozrelo, dvíhali sa nevysoké kopce pokryté hrubým kobercom lesa. Trstenica tvorila západnú hranicu obávaného Hrutovského lesa. Ten sa rozprestieral napravo od jazdca, tmavý, mĺkvy, zlovestný.

Kobyla zafŕkala. Vytušila, že pred súmrakom už nocľah nenájdu a predstava jazdy týmito nebezpečnými končinami potme sa jej ani zamak nepozdávala.

„Ja viem,“ potľapkal ju Bojmír po šiji. „Charvátice sú ešte ďaleko. Ale nedá sa nič robiť, musíme pokračovať. Cesta je dobrá a nad vŕšky čoskoro vykukne mesiac. Uvidíš, najneskôr o polnoci zabúchame na bránu hradiska.“

S tými slovami popchol kobylu a pustil sa dolu tiahlym svahom k rieke. Cesta bola široká a dobre vychodená. Nečudo, šlo o chýrnu Trstenickú cestu, hlavnú spojnicu českých krajov s moravskými. Kupcov a pútnikov, ktorí vyrazili zo sídiel Přemyslovcov v Povltaví, viedla územím mocného kmeňa Zličanov, cez rieku Chrudimku k hradisku Charvátice, potom pozdĺž Trstenice na juhovýchod do rozľahlého Hrutovského lesa a jeho tieňom až k Morave, kde sa pri Vranibore napájala na Jantárovú cestu. Denne po nej prechádzali tucty a tucty pocestných.

Podkovy zacvendžali na kamenistom brehu. Bojmír povolil uzdu a dovolil kobyle zastať. Nedočkavo sklonila pysk k vode.

„Stoj, kurva ti mať!“

Bojmírovi od ľaku takmer puklo srdce. Kobyle tiež; odskočila, opísala zadkom poloblúk, zaerdžala a vzopäla sa na zadné, až šijou udrela jazdca do hrude. Družiník len-len že nevyletel zo sedla.

„Hóóóu!“ Stisnutím kolien prinútil zviera dosadnúť naspäť na všetky štyri a trhnutím uzdy ho otočil čelom naspäť k svahu. Zmútená voda striekala na všetky strany.

„Čo to má, doriti, znamenať?“ zvrieskla prikrčená postava, ktorá sa nevedno odkiaľ zjavila uprostred cesty. „Čo za mamľasa sa opováži bez dovolenia použiť môj brod?!“

Bojmír mal čo robiť, aby udržal strečkujúcu kobylu na mieste. Potom sklonil zrak i hrot oštepu proti krikľúňovi.

Stvorenie malo výšku urasteného chlapa, ale zhrbená postava s hlboko predklonenou hlavou na čudne pružnom krku pôsobila územčistým dojmom. Odev zo surových, dratvou zošnurovaných koží na hony smrdel zhnitými zvyškami mäsa a tuku. Na ohybnom tele s dlhými rukami nebolo jediného chlpu či vláska. Bojmír hneď videl dôvod – tvor mal namiesto pokožky drobné šupiny. Jašteričia koža mala zelenkastý nádych, čo Charvátovi prezradilo, že má pred sebou draganského samca. Vedel, že ich ženy – lepšie povedané samice – majú šupiny so zlatistým odtieňom.

Potvora neprestávala kliať. V širokej papuli cvakali špicaté, ale nezdravé zuby, ktoré mohli spôsobiť skôr otravu krvi než vážne uhryznutie.

„Hej!“ zahatal Bojmír riavu nadávok a besnej gestikulácie. „Prestaň mi plašiť koňa, šupinatá koža. Čo si vlastne zač?!“

Tvor najprv stŕpol, potom nafúkol hruď ako ropucha.

Keď sa narovnal, bol razom o lakeť vyšší a zajačal ešte hlasnejšie ako predtým: „Ty sa pýtaš mňa, čo som zač?! Ty kravské lajno! Len tak prídeš k môjmu brodu a bez dovolenia sa serieš rovno k vode! Tchor drzý, bezočivý! A ešte sa budeš naduto vypytovať, čo som zač. Kurva, doriti, jebem tvoju...“

„Pozor na jazyk, plaz jeden, inak s ním už žiadnu šupinatú fľandru nepotešíš!“ stratil Bojmír trpezlivosť. „A prestaň papuľovať. Stále iba môj brod, môj brod! Tento brod nikdy nikomu nepatril, a ak áno, tak jedine Charvátom. Takže to ja by som mal odtiaľto hnať teba, a veru svinským krokom!“

„Do prasacej riti so všetkými prašivými Charvátmi!“ zahulákal oplan. „Brod teraz patrí mne! Kto chce tadiaľto prejsť, musí zaplatiť mýto. Takže zaplať, alebo padaj naspäť do žumpy, z ktorej si vyliezol!“

Bojmíra už začínala svrbieť dlaň na násade oštepu. „Mýtnik, vravíš? A čo keď nič nemám?“

„Máš koňa, hlava barania! Už dávno som sa nehostil na konskom mäsku. Je trochu tuhé, ale tá chuť...“ Ohava odporne zamľaskala a dlhým žabím jazykom si lačne oblizla pol tváre.

Kobyla nervózne pohodila hrivou, akoby rozumela. Bojmír sa uškrnul. Najzlovestnejšie, ako vedel. „Namôjdušu, ty to myslíš vážne. Máš v hlave trus? Čo keď ti nič nedám a skúsim prebrodiť rieku? No? Čo spravíš?“

Dragan zafučal, až sa mu urobila bublina na nose. „Strašne sa naseriem. A radím ti, kopa hnoja, neskúšaj ma nasrať, lebo potom prídeš nielen o koňa, ale aj o gule. Zatočím s tebou tak, že budeš skuvíňať, aby som prestal.“

Bojmír zaškrípal zubami. Nenápadne prechytil oštep k hodu.„Len sa na seba pozri, smrad. Nemáš zbraň a si taký vycivený, že ťa pľuvancom prerazím napoly. Som dvakrát ťažší, na koni zvyknutom na bojovú vravu, v plnej zbroji a navyše sa ponáhľam. Tak zalez naspäť do húštia, kým ti pekne vravím! Druhú možnosť nedostaneš.“

„Hovno!“ odsekol dragan. „To ty máš poslednú príležitosť, aby si...“

Bojmír sa náhle, bez varovania rozohnal oštepom. Kobyla zaerdžala.

„Skurvenec!“ štekol samozvaný strážca brodu. Prikrčil sa ku skoku a zašermoval rukami, akoby odháňal roj múch, prilákaných jeho smradom.

Bojmír hodil.

„Tfuj!“

Slina prskla na kamení ako na rozpálenej peci. Tvor sa vymrštil, ťahajúc za sebou dymový chvost. Oštep cvengol do cesty. Bojmírovi spadla čeľusť. Dragan nohami dopredu preletel kobyle nad hlavou a kopol jazdca do hrude. Charváta doslova vystrelilo zo sedla.

Chvíľu nevedel, kde je hore a kde dole. Odpoveď mu dal až pád na plytčinu. Voda a bahno prskli na všetky strany.

Zmätene okolo seba šmátral. Keď sa zdvihol na štyri a vyvrátil vdýchnutú vodu, do mysle sa mu začrel draganov zlomyseľný rehot. Zažmurkal, aby dostal vodu z očí.

„Tak čo vravíš teraz, vrece hovien?“ rehlil sa dragan a poskakoval na brehu ako vo víťaznom tanci. „Chceš či nie, kobyla je moja. Tfuj!“

Zase sa zablyslo, zavíril čmud. Paskudu akoby vystrelila k zemi ohnutá breza. Bojmír ju sledoval s vypúlenými očami. Na druhom konci oblúka bol chrbát kobyly. Tvor dopadol do sedla a paprčou schmatol po zemi ťahanú uzdu. Nemilosrdné šklbnutie dobre že neodlomilo zvieraťu čeľusť. Vyhodilo zadkom, no dragan sa držal ako kliešť a očividne sa dobre zabával.

„Mykaj sa, koľko chceš, hlúpa mulica! Rád si s tebou zatancujem. Aspoň mi poriadne vytrávi. Na večeru budem mať riadny kus mäsa!“

Bojmír vylial vodu z prilbice, opäť si ju nasadil, vstal a s vycerenými zubami vyšiel na breh. Už mal tej pľuhy akurát dosť. No sotva stúpil na suchú zem, zarazil sa a začudovane pozrel na hrebeň, z ktorého sám pred chvíľou zostúpil do údolia.

Slnko už zmizlo za obzorom, no obloha ešte tlela Svarogovým ohňom. Na pozadí červenkastého svetla sa na návrší černela silueta jazdca – vysoká postava v plášti s kapucňou sa nehybne dívala dole k rieke.

Bojmír fľochol na dragana.

Ten si druhého pocestného zatiaľ nevšimol, preháňal sa tam a späť na podráždenej kobyle a hulákal ako zmyslov zbavený: „Hopsa-hejsa, cvalom sa žeň, budem mať mäsa na týždeň!“

Tajomný jazdec začal zostupovať k brodu. Bojmír zdvihol ruky nad hlavu a varovne na neznámeho zamával.

To bola chyba.

„Čo to, došľaka... Tfuj!“

Pružná postava vystrelila zo sedla. Smerom k Bojmírovi. Odrazila sa od brehu pár krokov pred ním a opäť ho mocne kopla do pŕs. Mužovi sa zatmelo pred očami. Lapanie po dychu prerušila až kalná voda, do ktorej sa zrútil s hlasným šplechnutím.

Kobyla zbavená nechceného bremena ozlomkrky vyrazila popri rieke.

Potvora sa bleskovo zvrtla. Jazdec pokojne zostupoval do údolia, akoby sa ho dianie na brehu nijako netýkalo.

„Stoj, skurvysyn!“ zajačal dragan. „Som strážca brodu, a ak chceš prejsť na druhú stranu, musíš zaplatiť mýto!“

Na úpätí kopca pútnik pritiahol uzdu. Nič nevravel. Dragan žmúril svoje hadie oči, ale v tieni pod hlboko stiahnutou kapucňou nerozoznal jedinú črtu jazdcovej tváre. Nervózne prestúpil z nohy na nohu.

„Máš nasraté v ušiach? Zaplať za prechod, inak skončíš ako tamten milenec kôz!“ ukázal kĺbovitým palcom za seba. Bojmír sa na plytčine práve zdvihol do sedu. Siakal pomedzi prsty, vylieval vodu z prilbice a hrubo klial.

Jazdec mlčal. Čierny žrebec sledoval dragana veľkými tmavými očami. Z nozdier sa občas vydralo ponuré zafŕkanie.

„Je mi to jasné, sukin syn,“ zasyčal strážca brodu jedovato.

„Si jeden z tých, čo sa ma pokúšajú nasrať. Varujem ťa – keď sa naseriem, končia všetky žarty. Ak odmietaš zaplatiť, zvrtni sa tvárou tam, kde máš teraz riť, a upaľuj s vetrom opreteky!“

Spod čierneho plášťa sa vynorila žilnatá ruka. Dragan sa prudko nadýchol k pľuvnutiu. Ozvalo sa však cinknutie nechtu o kov, niečo drobné sa zatočilo vo vzduchu a zazvonilo to na okruhliakoch. Šupinatý tvor sa opatrne zohol. Obrátil zelený krúžok v prstoch, srdnato zacvakal zubami a vzhliadol.

„Čo to má byť!“

„Minca,“ odvetila kapucňa chladne.

„To predsa viem, ty čierny chmuľo! Lenže je to medenák! Posratý medenák! Tu sa platí zlatom, jasné? Medenáky si nechaj pre fľandry. Varoval som ťa, aby si ma nenasral. A teraz som naozaj kurevsky nasratý!“ Dragan zašermoval rukami.

„Na tvojom mieste by som to nerobil,“ povedal čierny jazdec.

„Daj pozor, cudzinec!“ zakričal vstávajúci Bojmír.

„Tfuj!“

Spod čierneho plášťa vyletela ruka s mečom. Čepeľ preťala iba vzduch, no medzi jazdcom a skáčucim draganom sa čudne zablyslo. Sýto červená žiara premenila rieku na prúd tekutého ohňa. Šupinatého akoby vo vzduchu kopla neviditeľná noha. S vytím sa zatočil v povetrí a ťahajúc za sebou dymovú stopu ako zápalná strela plesol doprostred rieky.

Bojmír zízal na zázračne planúci meč v jazdcovej pästi. Potom sa odrazu rozchechtal. Obzrel sa na dragana.

Nad hladinou sa ukázala bezvlasá hlava.

„Toto ti nedarujem, pankhart! Skurvený strigôň! Tfuj!“ Tvor v gejzíre spenenej vody vzlietol z Trstenice. Pružne doskočil na breh, rovno medzi Bojmíra a čierneho jazdca. Zasyčal, zadupal, zakmital dlhánskym jazykom. „Za toto zaplatíš, ty pojeb...“

Veľký mokrý kameň ho zozadu trafil do hlavy a zrazil na zem.

„Ako sa ti pozdáva toto, špina?“ Bojmír sa rýchlo prebrodil na breh a zdvihol ďalšiu ťažkú skalu. Dragan sa metal ako v záchvate padúcnice. Čierny jazdec skĺzol z vraníka. Došli k lotrovi takmer súčasne. Cudzinec držal meč pripravený k úderu. Rukoväť oddeľovala od čepele tepaná tvár démona s vycerenými tesákmi a rubínovo žiariacimi očami.

„Počkaj, pane!“ natiahol Bojmír ruku. „Dovoľ mi skoncovať s tým hnusákom.“

„Škoda ho zabiť,“ zaznelo z tieňa pod kapucňou.

„Škoda? Takej svine zákernej? Týmto kameňom mu rozlúsknem lebku a mozog rozdupem ako hrudu tvarohu!“

„Nie. Ustúp.“

Bojmír zmĺkol.

Niečo v tom hlase ho primälo poslúchnuť.

Dragan sa pozviechal a zdvihol k mužovi v čiernom nenávistný pohľad. „Ty syn nakazenej...“

Červený záblesk čepele rozhodil po brehu ostré tiene. Šupinatá hlava sa skotúľala na kamenie. Žabí jazyk vybehol z papule na pol lakťa.

„Hej,“ zdvihol Bojmír obočie, „nevravel si, že ho nechceš...“ Prežrel zvyšok vety. Odseknutá hlava sa pomocou jazyka postavila na kýpeť krku a syčivo sa rozosmiala.

„Čo si čakal, odroň?“ prskala krvavé sliny na cudzinca. „Hádam si si nemyslel, že ma premôžeš kusom obyčajného železa?!“

Bojmír od úžasu zabudol zavrieť ústa. Bezhlavé telo sa postavilo a tackavo prikročilo k hlave. Zdvihlo ju a priložilo k hladko preťatému krku.

„Pokojne ma rozsekaj na franforce,“ posmieval sa dragan. „Som nezraniteľný! Každá rana sa mi ihneď zahojí, každý odťatý úd zase prirastie. Počujete, sračky? Traste sa pred mojou pomstou, pretože teraz s vami zatočím!“

Bojmír znepokojene pozrel na muža v kapucni. Cudzinec sa však len chladnokrvne oprel o meč. Draganove pazúry pustili hlavu a šupinatý vykročil k čarodejníkovi. Lenže bezvlasá gebuľa sa s mľasknutím odlepila a spadla na breh.

„Kurva, čo sa to...“ Telo sa rýchlo zohlo po nechápavo zamračenú hlavu a znovu si ju priložilo ku krku. Opäť však žuchla do štrku. „Čo si to urobil?“ zvrieskol dragan. V jeho hlase prvýkrát prevládla panika nad zlosťou. „Čo sú to za prekliate čary? Mne predsa obyčajná oceľ nemôže ublížiť!“

„Lenže toto nie je obyčajná oceľ.“ Oči démona na meči zapulzovali ohnivým svitom. „Tá hlava ti už neprirastie. Budeš si ju musieť prišiť. A ostatné kusy tela tiež, pretože ten tvoj nápad s rozsekaním na kúsočky má čosi do seba. Budem sledovať, ako sa snažíš poskladať. Možno tvoje ostatky rozhádžem po lese, aby ich našli mrchožrúty. Byť pri plnom vedomí, zatiaľ čo kusy tvojho tela sa budú rozkladať v líščích a vraních žalúdkoch... Čo povieš, skúsime to?“

Odseknutá hlava vypleštila oči. Bezhlavé telo ju bleskovo schmatlo a strčilo pod pazuchu. „Sviňa! Tfuj!“

Dragan vyletel v impozantnom skoku nad rieku. Na plytčine uprostred koryta sa v gejzíre vody odrazil a preskočil na cestu na protiľahlom brehu. Tam sa zvrtol a pohrozil čarodejníkovi zovretou päsťou. „Ešte sa stretneme, bosorák!“ bliakal, posmelený vzdialenosťou. „Vyňuchám ťa a hnusne sa ti pomstím!“

Bojmír pozrel na čarodejníka. „Necháš ho ujsť?“

„Ani nápad,“ odvetila kapucňa nevzrušene.

Charvát zaletel nechápavým pohľadom za rieku.

„Stráž si zadok!“ zakričal dragan naposledy a prikrčil sa ku skoku.

„To skôr ty, Čadrag,“ opáčil čarodejník.

Z porastu za draganom vyšiel mohutný štvornohý tieň. Bojmír preglgol naprázdno. Aj na túto vzdialenosť videl, že vlkove oči planú rovnakým besovským svetlom ako čarodejníkov meč. Zviera sa napriek úctyhodným rozmerom pohybovalo celkom nečujne – jašterí muž nemal o jeho kradmých pohyboch ani potuchy.

„Tfuj!“

Šelma vyskočila v tom istom okamihu ako dragan. Zrazili sa nad cestou. Hlava vypadla jašteriemu mužovi spod pazuchy.

„Kurvááá...“

Čierny prízrak strhol bezhlavé telo do húštia pri ceste. Hlava žuchla do lopúchov.

Bojmír v duchu volal Perúna, lovca zlých duchov.

Muž s ohnivým mečom nasadol na vraníka a popchol ho cez rieku. „Gorja!“ zavolal. Voda striekala spod kopýt. „Všetko v poriadku?“

Z kríkov za brodom znel dupot, praskot, stenanie. Zvuky prehlušilo vlčie šteknutie. Bojmíra myklo. Len sa mu to marilo, alebo v hlase šelmy naozaj začul ozvenu ľudskej reči? Slová, prenikajúce priamo do mysle...

– Nie celkom.

„Vydrž, hneď som tam!“ potvrdil Čierny Charvátovo podozrenie, že aj on ten tajomný hlas vníma.

Vlk vybehol naspäť na cestu. V zuboch niesol draganovu skučiacu hlavu. Z húštia za ním sa vypotácalo telo. Šmátralo rukami, potkýnalo sa, padalo a zase vstávalo. Vraník vyšiel na breh a čarodejník takmer ľahostajným úderom meča zrazil telo na zem. Nato zoskočil, zvesil zo sedla povraz a odstrkujúc od seba besne mlátiace paprče dôkladne spútal šupinaté telo. Mykajúci sa balík prehodil cez sedlo. Žrebec fŕkal a pohadzoval hrivou – draganov hadí smrad mu dráždil nozdry.

– Počuj, nemôžeš urobiť niečo, aby ten pankhart konečne čušal?

Tentoraz Bojmír počul vlkove myšlienky celkom zreteľne. Pod kožou sa mu zahmýrili mravce.

Čarodejník prevzal od vlka hlavu. Skučala a strašne kliala, akoby dragan raňajkoval všetku hrubosť a oplzlosť sveta a teraz ju vyvrhával von.

„Stačilo,“ osopil sa na ňu mág.

„Čo chceš robiť, skurvysyn? Čo máš v pláne?“

„Vravel som si, že ťa odveziem domov.“

Dragan zavyl ešte horšie. Čarodejník hodil hlavu do vaku na sedle – škrekot konečne zoslabol – a opäť vysadol na koňa. „Pohni sa, Gorja, už je skoro tma.“

Bojmír sa medzitým na balvane pri ceste vyzul a vylial vodu z čižiem. Z jednej vyskočil malý pstruh. Keď sa čarodejník a vlk vrátili na východný breh, družiník sa vďačne uklonil.

„Som tvoj dlžník, černokňažník. Bez teba by som si s tým šupinatým frasom neporadil. Zato vyslanec Kančej hory sa s takýmito potvorami potýka dnes a denne, že?“

„Poznáš ma?“ zahundral jazdec.

„Pravdaže. Si Rogan zo svätyne Krvavého ohňa. Muž, ktorému koluje v žilách krv samotného Černoboha.“

Čierny si konečne stiahol kapucňu z hlavy. Vyziabnutú, zjazvenú tvár lemovali havranie vlasy. V tmavých, akoby bezodných očiach driemalo niečo zlovestné.

„A toto,“ pozrel Bojmír na vlka, „je nepochybne Goryvlad, kedysi strážca záhrobia, dnes tvoj verný sprievodca. O vašom víťazstve nad goričmi a Bratovrahom spred troch rokov sa u nás doma spievajú piesne.“

„U vás doma?“

„Som Bojmír z rodu Charvátov.“

„Teda Charvátice.“

„Voľakedy áno. Teraz slúžim v Hrutove. Strážne hradisko na juhovýchode.“

„Hrutov ešte stojí? Počul som, že tam vlani došlo k veľkému krviprelievaniu.“

„Trstenica bola červená ako grécke víno,“ vzdychol si družiník. „A toho roku zrejme zase zmení farbu. Preto ma vyslali do Charvátic ku kniežaťu. Naliehavá žiadosť o posily. Lenže tá pľuha mi odohnala koňa...“

„Netráp sa tým. Určite neodbehol ďaleko. Gorja ho vyňuchá a priženie naspäť.“ Černokňažník sklonil zrak k vlkovi. Ten opätoval jeho pohľad, akoby bol obyčajné zviera a nerozumel jedinému ľudskému slovu. „Gorja?“

– No?

„Sedíš si na ušiach?“

– Nie. Ale pozri sa na mňa – vyzerám ako ovčiarsky pes, aby som po kopcoch naháňal zabehnuté kone?

„Upaľuj.“

– Pozri ho. Takto to dopadne, keď sa jeden vzdá postavenia v ríši bohov a zvolí si život medzi smrteľníkmi.– Goryvlad ešte raz spupne zafučal, no potom sa s ňufákom pri zemi rozbehol za kobylou.

„Ešte raz ti ďakujem,“ povedal Bojmír, obul sa a vstal.

„Potrebuješ sa osušiť a zohriať. Poď s nami do Dragoboru. Je bližšie ako Charvátice.“

„K draganom? To sotva. Ak o tom nevieš, my Charváti sa s tým plemenom nemáme veľmi v láske.“

„Ver mi, dragani proti tvojej prítomnosti ani neceknú. Dáš sa dokopy a ráno pôjdeš na oddýchnutom koni ďalej. Nestratíš veľa času a zaobídeš sa bez zápalu pľúc. Navyše, tá záležitosť s Hrutovom ma zaujíma. Zachytil som nejaké chýry a chcem sa ťa na ne povypytovať. Ako člen tamojšej posádky budeš vedieť, čo je pravda a čo iba dedinské táraniny.“

Bojmír sa poškrabal v mokrých fúzoch. Ku kopcom sa s nedočkavosťou mladej nevesty túlila tma. Premočený odev chladil ako dotyk nebožtíka.

„Nuž hej,“ zahundral. „Napokon ťa asi poslúchnem, černokňažník. Ten stratený poldeň už beztak nikomu život nespasí...“

Šerom k nim priletel dupot kopýt a vyplašené erdžanie.

„Nevravel som?“ obzrel sa Rogan. „Goryvlad je ošomraný ako stará panna, ale inak je naňho spoľahnutie. Môžeme vyraziť.“ Keď Bojmír opäť sedel na svojej kobyle a poháňal ju za čarodejníkom a jeho strašidelným sprievodcom, znovu naňho zaútočili pochybnosti. Spomenul si na povedačky o cene, ktorú černokňažník žiada za svoje rady a pomoc. Stŕpol. Lenže teraz už nemohol cúvnuť, nuž len nečujne privolal mocného Radhosta a nechal sa pohltiť lesným tieňom.

Ako postupovali od Trstenice na východ, les bol s každým krokom hustejší a temnejší. Nakoniec ich obklopila taká čierňava, že Bojmír ledva dovidel kobyle na uši. Zviera slepo nasledovalo mágovho vraníka, o ktorého sedlo mala priviazanú uzdu. Černokňažník a vlk klusali po draganskom chodníku bez jediného zaváhania či potknutia sa. Bojmír vedel, že sú v tom čary, no beztak sa osmelil spýtať – možno skôr preto, aby prerušil ťaživé ticho.

„Nie, nepotrebujeme si svietiť na cestu,“ odvetil Rogan a obzrel sa. Charvát okamžite oľutoval, že nedržal jazyk za zubami. Čarodejníkove oči sa zmenili na štrbiny tlejúce červeným svitom.

„Rozprávaj o Hrutove, Bojmír; využime čas. Čosi som začul, lenže zaujímalo by ma, ako sa to všetko začalo.“

„Je to dlhý príbeh...“

„Času dosť.“

Hoci sa musel prehrabovať v nie veľmi príjemných spomienkach, Bojmír bol aj tak vďačný za možnosť obrátiť myseľ inam.

„Bude to už pomaly sedem rokov, čo Hrutov stojí na ostrohu nad Trstenicou. Zubrivoj ho dal postaviť na ochranu cesty, pretože sa pútnici čoraz viac sťažovali na nebezpečenstvá v týchto končinách a hľadali iné trasy. Hrutovský les je dobré útočisko pre kadejakých štvancov a zbojníkov, o draganoch ani nehovoriac. Ich útoky na kupecké sprievody nakoniec Zubrivoja dožrali, nuž poveril vladyku Živana, svojho bratranca, aby vládol v novej tvrdzi a dozeral na cestu. Tým sa zároveň zbavil svojho najväčšieho odporcu v Charváticiach...“

„Pozor na hlavu.“

Bojmír sa skrčil v sedle. Na pleciach mu zašuchotalo lístie.

„Živan sa osvedčil,“ pokračoval. „Zbojníkmi vyzdobil konáre stromov a špicaté koly a na ceste bol opäť pokoj. Kupcov pribúdalo, obchod rozkvital, kniežatstvom tieklo bohatstvo. Trvalo to tri, možno štyri roky. Za tú dobu nedošlo k žiadnemu prepadnutiu, akurát občas niekoho zvábila bludička do húštia alebo vyhladnutí vlci strhli osamelého pocestného... Lenže jedného dňa sa na východnom okraji Hrutova zase našli vydrancované kupecké vozy a divá zver si napchala bruchá človečinou. Niekto opäť útočil na pútnikov, dokonca aj na početné ozbrojené sprievody. Nikdy neušetril ani živú dušu. Zubrivoj najprv podozrieval draganov, dokonca na nich udrel mečom a ohňom. Lenže tentoraz im krivdil.“

„Bol to Živan,“ predbehol Rogan. „Z vlkobijcu sa stal vlk.“

– Prečo práve toto prirovnanie?– ohradil sa Goryvlad, ňuchajúci v temnote niekoľko konských dĺžok pred nimi.

„Veru, Živan,“ potvrdil Bojmír a zmietol si z tváre pavučinu. „Chvíľu sa o tom iba šepkalo, ale vlani na jar ten výkal konečne vyplával na hladinu. Hrutovskí lúpežníci zmasakrovali franských kupcov s nákladom dobrej ocele z rýnskych vyhní. Neboli však dôslední ako zvyčajne – jeden z Frankov vykĺzol a napriek škaredým zraneniam docválal do Charvátic. Tam, ešte než vypustil dušu, všetko rozpovedal kniežaťu. Pohár Zubrivojovej trpezlivosti nadobro pretiekol.“

Začuli zurčanie vody. Húštiny ich konečne vypustili z objatia. Svit hviezd, ktoré len občas žmurkli cez klenbu z lístia a konárov, krepčil na hladine potoka.

„Opatrne,“ sykol černokňažník.

„To musí byť bystrina, čo vyteká z draganského jazera.“

„Áno. Už sme blízko.“

Zašpliechala voda, podkovy hlucho cvengli do kameňov na dne potoka. Na druhom brehu zvrtol Rogan vraníka doprava – chodník sa ďalej krútil pozdĺž potoka.

„Bol si pri tom, keď kniežacia družina udrela na Hrutov?“

„Bol. Neslýchané jatky. Keď sme pritiahli, brána pevnosti už bola podopretá hrubými brvnami a palisády sa hemžili lukostrelcami. Veľa dobrých mužov na svahu pod Hrutovom ulovila Morena. Nakoniec sme však dubovým kmeňom vráta rozdrvili a s pomstou na čepeliach vtrhli do hradiska. Keď Živan videl, že je po všetkom, s hŕstkou zvyšných družiníkov skočil do sedla, presekal sa von a cválal do lesov. Vyrazila za nimi výprava vedená Milislavom, Zubrivojovým synom. Aj ja som sa štvanice zúčastnil. Tie špiny sa však nenechali zabíjať odzadu. Nastražili pascu a zo záseku na nás zaútočili. Okamih prekvapenia stál na ich strane, aj dobre vybraté miesto stretu – napriek našej presile nás takmer pobili. Až keď Milislavov oštep preklal Živana skrz-naskrz, dali sa nepriatelia na ústup. Vzali svojho umierajúceho vladyku a zmizli v húštinách, ako keď hodíš kameň do jazera.“

„Tým sa to však neskončilo,“ utrúsil Rogan.

„Nie. Inak by som teraz necválal do Charvátic s naliehavou žiadosťou o posily. Poslal ju Milislav; od Živanovej porážky velí Hrutovu. Neuveríš, s kým sa chystáme bojovať.“

„Ale áno, uverím. Vravel som ti, že sa mi už niečo obtrelo o uši. V lese vraj ožívajú mŕtvi. So samotným Živanom na čele sa pripravujú na boj s Charvátmi.“

„Nie sú to len dedinské povedačky, Čierny. Na vlastné oči som videl, ako kňažicov oštep vnikol medzi Živanove rebrá. Červená striekala prúdom, namôjdušu. Taký zásah nemôžeš prežiť. Teda, ty možno áno... Živan nie. Napriek tomu ti muži z hrutovskej posádky odprisahajú, že ho videli živého, zdravého a plného sily ako nikdy predtým. Uzdravil sa zázračne rýchlo – dokonca už vlani okolo dožiniek jeho tlupa znovu rabovala a vraždila popri lese a v osadách pri Trstenici. Navyše, Živan nie je jediný, kto zázračne vykĺzol z Moreninho náručia. Tá jeho zberba márni všetko, čo jej príde do cesty, ale nikdy po sebe nenechá telá. Všetky mŕtvoly vezme so sebou.“

„A Živan ich vo svojom lesnom brlohu opäť oživuje,“ doplnil černokňažník.

„Ver tomu, Čierny. Nie som chlap, čo zhltne každú báchorku o lesných besoch, ježibabách v bútľavinách a škriatkoch, ktorým treba hádzať omrvinky pod prah, aby v noci vykydali kravám hnoj. Nevidím vyčíňanie vodníka za každým utopením. Keď má niekto zlý sen a v noci nemôže lapiť dych, najprv sa ho spýtam, či sa pred spaním nenadžgal slaniny s cibuľou – až potom začnem uvažovať o kikimore. Keď však niečo potvrdia očité svedectvá, uverím aj na mŕtvych, čo sa vrátili z Lesa večnosti.“

„Ja tiež,“ súhlasil Rogan a sám pre seba sa uškrnul. Trpko, neveselo.

„Ach...“ pochopil Charvát. „Veď ty sám... Vraví sa...“ Odkašľal si. „Takže je to možné? Môže sa duša vrátiť zo záhrobia a vstúpiť naspäť do svojho studeného tela?“

„Možné to je. Lenže rozhodne to neurobíš lusknutím prstov. Oživiť mŕtveho nie je ako uvariť odvar proti nadúvaniu. Čarodejníkov, čo to dokážu, je hŕstka. Také čary sa bohom nepáčia. A kto si chce pohnevať Morenu, Velesa alebo Černoboha?“

– Už sme blízko,– oznámil Goryvlad.

Bojmír narovnal plecia a zažmúril pred seba. Tma nad chodníkom trochu zredla – spredu vnikalo do lesa kalné, rozptýlené svetlo. Prešli ešte asi štvrť honu, keď ich zastavil šramot a varovný sykot.

„Kto tam?“ spýtal sa neprívetivý hlas z rázsochy stromu.

„Ja,“ opáčil Rogan. „Nespoznávaš ma?“

„Černokňažník?“ Bojmír v hlase rozoznal odtieň rovnakého strachu, aký krútil aj jeho črevami.

„Veziem Čadraga, ako žiadal náčelník.“

„Kto je to s tebou?“ Otázku doplnilo tiché vrznutie napínaného luku.

„Priateľ. Je pod mojou ochranou.“

Po krátkom váhaní zaškrabotali pazúry na kôre, šuchlo lístie a zo stromu zoskočila neľudsky ohybná postava. Kone zafŕkali.

„Môžete prejsť,“ zasyčal tieň. „Ale budem vám dýchať na krk, takže žiadne podozrivé pohyby.“

Rogan popchol žrebca a kobyla ho odovzdane nasledovala. Bojmír doslova cítil, ako sa za ním obracia hrot strážcovho šípu. Zachvenie, ktoré sa mu dralo z útrob a chcelo ním zatriasť ako mokrým psom, však dôrazne potlačil.

V údolí medzi mladinou zarastenými rúbaniskami ležalo jazero. Na jeho kamenistých brehoch stáli prosté, blatom omietnuté chyže z prútia a chvojiny. Len čo osadou preletel chýr o černokňažníkovom návrate, zavŕzgali vráta a čiernu hladinu jazera zasypali odrazy fakieľ. Zovšadiaľ sa hrnuli jašterí ľudia.

Bojmír sa musel ovládnuť, aby nesiahol po zbrani, keď ich obklopili pružné šupinaté telá v odevoch z koží a otrhaného plátna, väčšinou ukradnutého alebo vymeneného za kožušiny a parožie. Čarodejníka už poznali, ale bledého družiníka častovali nevraživými pohľadmi hadích očí, vycierali naňho ostré zuby, ohŕňali pričapnuté plazie nosy a nevľúdne sipeli vo svojej nevábne znejúcej reči. Udržiavali si však úctivý odstup – najmä vďaka Goryvladovi.

Odprevadili hostí až k dlhému zrubu. Ten na rozdiel od ostatných obydlí nemal kruhový, ale hranatý pôdorys. Priečelím s veľkými vyrezávanými vrátami zízal na dedinu a blízky svah, zadná časť vyčnievala nad jazernú hladinu – tam stavbu podopierali hrubé koly, zapustené do dna.

Z dverí vyšiel mohutný dragan s ligotavými zlatozelenými šupinami. Bojmírovi mimovoľne zišlo na um, že by jeho kožu predal bohatým franským kupcom za celú hrivnu striebra.

Dragan, akoby počul jeho myšlienky, bodol proti Charvátovi náčelníckym žezlom s vyrezávaným okrídleným jašterom na konci.

„Čo je tento zač?“

„Priateľ,“ zopakoval Rogan a zosadol z koňa.

„Vyzerá ako Charvát!“

„Veď aj je.“

„Čože?“ ukázal vládca Dragoboru dva rady zožltnutých, no stále mocných a ostrých zubov. „U veľkej Dragy, prečo si ho sem dotiahol? Charváti sú naši úhlavní nepriatelia, to dobre vieš. Keď na nás nabudúce zaútočia, bezdôvodne ako vždy, tento tu ukáže ostatným mäkkým kožiam, kadiaľ sa dať a kde udrieť na slabé miesta v našej obrane.“

„Toho muža prepadol tvoj podarený braček,“ odsekol černokňažník. „Podľa práva by mohol žiadať náhradu za utrpenú ujmu.“

„To isto,“ sykol dragan. „Až keď charvátski vrahovia zaplatia za všetky škody, ktoré napáchali na našich životoch a obydliach!“

„Stačilo, Sebedrag. Nie sme tu preto, aby sme rozoberali vaše staré sváry.“

„Možno staré, lenže stále nezahojené,“ opáčil náčelník, ale výhražne zdvihnuté žezlo sklonil. „Kde je Čadrag?“

Rogan ukázal palcom cez plece. Sebedrag otočil pohľad k telu na vraníkovom chrbte. Zvislé zreničky sa mu prudko rozšírili.

„Pri Drage, čo si to spravil?“

„Čo si žiadal.“

„Vravel som predsa, aby si ho privliekol živého! Bol to môj brat. Iste, zošalel zo svojich kúziel a rituálov a museli sme ho vyhnať do lesa, stále mu však v žilách kolovala krv môjho otca. Neprial som mu smrť...“

„Naozaj? Veď ste ho častovali oštepmi a šípmi. Mňa ste zavolali preto, že prežil všetky vaše pokusy zabiť ho.“

„Aj tak som dúfal, že ho lapíš živého...“

– Tak dosť,– zavrčal Goryvlad na zdôraznenie slov, vmietnutých do vladykovej mysle. – Neroň tu falošné slzy, náčelník! Viem, o čo ti ide, a nie je to bratov mizerný život. Zaujíma ťa tajomstvo jeho nezraniteľnosti. Ktorý vojvodca by nechcel, aby jeho bojovníkov nemohla skoliť žiadna zbraň? Navyše sa mi zdá, že nás chceš obviniť z nedodržania dohody a jednať sa o výške odmeny. Už som vás prekukol, hadí synovia, ste prešibaní a falošní, ale na nás tieto fígle neskúšajte!

Syčivé hlasy stíchli, ako keď utne, niekoľko draganov dokonca cúvlo. Sebedrag zízal na naježeného vlka. Jašterí ľudia vďaka kostiam, ktoré sa sponad očí zbiehali k nosu, vyzerali stále zamračene, no teraz vládol na vladykovej tvári mimoriadne ponurý výraz.

„Myslím si to isté,“ usmial sa černokňažník milo, až z neho kvapkal jed. „Okrem toho, lov sa vydaril. Nikto predsa netvrdí, že Čadrag otrčil paprče.“

„Čo to rozprávaš? Odsekol si mu hlavu. Nemôže byť mŕtvejší.“

Koniec ukážky