Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Niet ľuďom pomoci?

Ladislav Nádaši-Jégé

Ukážka z elektronickej knihy

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Ivana Bezečná, Peter Kašper, Dagmara Majdúchová, Michal Garaj

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0066-7

Pôvodná publikácia

Ladislav Nádaši-Jégé. Medzi nimi. Tatran. Bratislava 1981. 520 s. Vladimír Petrík zostavil, textologicky pripravil, poznámky a napísal doslov. Daniela Lehutová rediguje. Daniel Šulc rediguje. Estera Šulcová, zodpovedná redaktorka. Daniela Lehutová, zodpovedná redaktorka. Elena Chudíková korigovala. Alica Wursterová korigovala. Jana Prikrylová, technická redaktorka.

Bibliografické poznámky

Živena 19, 1929, č. l, s. 1 — 7; č. 2, s. 29 — 34.

Niet ľuďom pomoci?

Obloha bola zatiahnutá tmavými oblakmi ako starou, už prešedivenou plachtou, upotrebúvanou od rokov na zakrytie katafalku pri rekviem v dedinskom kostole. Vše padli ojedinelé, veľké kvapky dažďa. Chladný jesenný vietor rozmetával z líp pred kostolom františkánov padajúce žlté a hnedé listy, nútiac ich do dance macabre, zodpovedajúcemu celkovej nálade prírody i ľudí.

— No čo, doktor, nie ste zvedavý na toho františkána? Toľko sa o ňom hovorí! Keď som náhodou tu, pozriem, aký je to zázrak. Počul som, že dnes práve o piatej tiež káže, a teraz je už toľko.

Mladý lekár sa zasmial:

— Divné chúťky má taký všetkým ľudským blahobytom nasýtený továrnik. Mám pol hodiny čas. Kvôli vám pozriem ten švindeľ! — i strčil hodinky do vrecka a zapol si zvrchník.

Kostol bol nabitý obecenstvom. Tlačili sa tam robotníci a páni; prosté ženy a naparfumované dámy. Bol skoro celkom tmavý, len keď sa rozhľadeli, videli medzi stĺpmi oltáre a na nich extatické sochy svätých a obrazy predstavujúce martýrov.[1] Zdalo sa im, že veľmi ďaleko od portálu,[2] od ktorého sa nemohli pretlačiť napred, na prvom stĺpe od apsidy[3] je pripravená kazateľňa, nad ktorou niekoľko žiaroviek v polokruhu osvetľovalo krucifix a pod ním príšerne bledú a ako kostra chudú hlavu kážúceho mnícha.

— Pozrite, pane, akých fígľov sa chytajú tí mnísi, — zašepkal lekár továrnikovi, — aké zelenkavé a s ním pomiešané svetlobeláskavé svetlo hádžu žiarovky na toho mnícha. Možno, že na ulici vyzerá ten pán veľmi dobre živený a červený ako túz.

— Hm, — zamrmlal továrnik, — teraz sa vidí, akoby vstal tuším z Luzyho obrazu „Posledné veci“.[4] Keby sme boli bližšie, bolo by možno cítiť i mŕtvolný zápach. Ako rozkladá tými dlhými bielymi prstami; je ozaj ako strašidlo.

V portáli nebolo kazateľa počuť, keď hovoril tichšie, ale šum vzdychov, ba i kvílivého plaču, šíriaci sa obecenstvom, sa privlnil i k nim. Temná nálada smrti v dome umlčala lekára i továrnika.

Zavše zaznel až k nim pozdvihnutý hlas mnícha:

— Ľudia vo svojej slepote chcú prevýšiť múdrosť božskú — — — — — — tancujeme na okraji vulkánu soptiaceho oheň a nazdávame sa, že naša zem bude naveky trvať. A Pán pohne len obrvou a ohnivá búrka nás zmetie. Tisíce trosiek zničených svetov hviždí stále všehomírom (tu švihol bielymi prstami z povyše hlavy až pod okraj kazateľne), — — — — — najväčšia múdrosť je najvyššia mravnosť — — — — — — Každá nemravnosť je hriech hoden večného zatratenia, lebo je to sprotivenie sa najvyššej vôli, ktorú nám boh dal na vedomie — — — — — — — — Majte milosrdenstvo so sebou! Blíži sa čas, že ho ani pán boh nebude mať s vami…!

O chvíľu zaznel rozsiahlym priestorom zúfalo prenikavý výkrik kazateľa:

— Milosť! Panebože, zmiluj sa nad nami!

V poslucháčstve sa strhol zostrašený plač a stenanie. Ženy zalamovali rukami a chlapi zamračene hľadeli pred seba.

Kazateľ zamĺkol. Po chvíli zvolal, zdvihnúc ruky a hlavu dohora:

— Choďte a žite tak, akoby ste sa ráno mali so životom rozlúčiť a predstúpiť pred najvyšší súd!

Obecenstvo sa pomaly pohlo a začalo rozchádzať. V celom veľkom zhromaždení nebolo človeka, ktorý by bol preriekol hlasné slovo. Všetci šli so sklonenou hlavou, mnohí si utierali slzy a citlivejší zavše fikali. Lekár, chcejúc premôcť dojem, zašepkal továrnikovi:

— Savonarola redivivus.[5] V dnešné časy? Nedáme sa chytiť do takej pasce.

Koniec ukážky