Ľubo Olach

Tido J. Gašpar
pomýlený bohém

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Vydanie tlačenej verzie tejto knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia

© Ľubo Olach, 2022
© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2022
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Photo © Literárny archív Slovenskej národnej knižnice v Martine
Cover © Marenčin Media, 2022
Layout © Marta Blehová, 2022
971. publikácia
1. vydanie

ISBN 978-80-569-0960-7 (viaz.)
ISBN 978-80-569-0961-4 (ePDF)
ISBN 978-80-569-0962-1 (ePub)

Prológ

Tido J. Gašpar bol a aj je bezpochyby zaujímavá, ale kontroverzná postava, o ktorej sa oplatí písať. O ňom platí, že si cestu do pekla vydláždil dobrými skutkami. Na jednej strane má mnoho zásluh, napríklad o pozdvihnutie slovenského povedomia. Na tej druhej strane je to stigma jeho pôsobenia v Slovenskom štáte, ktorému zostal verný až do jeho poslednej chvíle. Knižka je aj o tom, ako sa stal z obyčajného chlapca kráľom bratislavských nočných podnikov. Z tmy barov a vinární následne vystúpil na svetlo dňa. Stal sa šéfom propagandy Slovenského štátu, ktorý spojil svoju budúcnosť s fašistickým Nemeckom. Často obedoval s prezidentom Jozefom Tisom a bol presvedčený o svojej pravde, ktorá však v skutočnosti bola diametrálne iná. A tak prišiel zákonite trest.

Keď ho súd poslal na tridsať rokov do väzenia, začal sa spytovať svojho svedomia, kde urobil chybu, v čom sa mýlil. Jeho tragédia spočívala v tom, že bol až príliš zapálený pre slovenskú vec, samostatný Slovenský štát, pre ktorý bol takpovediac ochotný podpísať aj zmluvu s diablom. V prenesenom zmysle slova sa tak aj stalo. Jej výsledkom bola strata jeho slobody. Pri hovoroch so svojím svedomím, zisťovaní, v čom sa mýlil, v čom pochybil, mu otázky dával Advocatus diaboli, čiže diablov advokát. V katolíckej cirkvi je to osoba, ktorá počas kanonizačného procesu predkladá argumenty svedčiace proti svätosti kandidáta. V rámci autorskej licencie som zakomponoval túto imaginárnu postavu do knižky s cieľom ísť s otázkami o pôsobení Tida J. Gašpara počas Slovenského štátu až na dreň pravdy.

I. Časť

Súboj

Tido J. Gašpar miloval ľudí, ale nenávidel sváry. Keď sa však situácia vyhrotila tak, že jeho gavalierska česť mu nedovolia cúvnuť, tak sa aj pobil. To sa stalo aj v nasledujúcom príbehu. So svojím kamarátom, sochárom Ivanom Žabotom, sedel v kaviarni Reduta. Nečakane sa pri ich stole zastavili dve dámy a srdečne sa zvítali so Žabotom. Ten Tida dámam, dvom sestrám, predstavil. Jedna bola vydatá a druhá slobodná. O chvíľu po tú druhú prišiel snúbenec a spolu odišli. Aj Žabota sa kvôli nejakej neodkladnej veci porúčal. Tido ostal s vydatou dámou, pani Dérerovou, sám. Ako sa neskôr dozvedel, bola manželkou advokáta Dr. Jána Dérera, brata ministra Ivana Dérera. Na jeho prekvapenie vyslovila želanie, že by rada išla do kina. Nič zlého v tom nevidel. Išli do Uránie na Sennom námestí. Ochotne jej robil gavaliera. Zaskočilo ho, že keď dámu odprevádzal domov, začala sa nervózne správať. V tej chvíli sa na ňu, a potom aj na neho, vrhol neznámy chlap. Bola to tragikomická rola žiarlivého manžela. Po niekoľkých úderoch napokon skrotol. Tido však cítil, že tento incident si zaslúži čestné rytierske zakončenie. V tomto prípade Gašpar vystupoval nielen ako umelec či gavaliersky bohém, ale aj akási ponáška na Cyrana – rytiera bez bázne a hany. Vyzval neznámeho muža na súboj, aj keď tie boli samozrejme už dávno zakázané. Stanovili si čas a svojich sekundantov.

Súboj sa odohrával v lesíku u Slováka v Slávičom údolí. Sotva sa začalo brieždiť, keď duelanti vyšli na čistinu. Stáli oproti sebe. Ani jeden z nich nešermoval dobre. Šable sa im po začatí súboja celkom diletantský zrážali. Tido sa usiloval udržať si hrdinský postoj, aj keď sa mu to veľmi nedarilo. Dérer na neho prudko útočil. Jeho výpady boli stále nebezpečnejšie. No ubránil sa. Napokon sa Tidovi po dosť dlhom čase podaril výpad a sekol súpera do líca. Krv mu zaliala tvár a bolo po súboji. Tak sa skončil vari jediný súboj, ktorý sa odohral v Československej republike. Zranený duelant ešte dlho rozprával o tom, aký bol Gašpar surovec. No nič mu to nepomohlo. Jeho manželka sa s ním aj tak rozviedla.

* * *

Tido Gašpar však nevyrastal v zafajčených lokáloch. Jeho životná púť sa začala 7. marca 1893 v rodine hospodárskeho správcu Jozefa Gašpara a jeho manželky Veroniky, rodenej Pujdesovej, na Starinách. Tie ležia uprostred Turca, neďaleko Kollárovho rodiska Mošoviec. Rád známym hovoril, že v tento deň sa narodili aj Mojžiš či prezident Masaryk. Vo svojom rodisku mal šťastné detstvo a vzorom mu bol otec. Mal dvoch bratov a tri sestry. Každý pošiel svojou stranou, ale táto knižka bude predovšetkým o Tidovi Gašparovi. A ako vlastne dostal takéto netradičné meno? Prvá svetová vojna ho zastihla na ministerstve námorníctva vo Viedni. Zhruba od tých čias začal vo verejnom živote používať prezývku Tido. K tej prišiel údajne tak, že keď začal chodiť so svojou neskoršou manželkou Adou, chcel sa pochváliť viedenskou nemčinou, a namiesto A, všade hovoril O. To ju vraj tak pobavilo, že mu láskyplne vravela už len: „Ty Do“. Jeho púť svetom sa začala veselo a to možno predurčilo aj jeho život. Ešte mu išlo len na šiesty rok, keď prvý raz nevedomky ochutnal alkohol.

Na poliach a na dvore bol ešte sneh. Rodičia odišli do susednej dediny na návštevu. V dome, kde bývali sluhovia, sa oslavovalo. Radostný hluk pritiahol aj malého Tida. Bol posledný fašiangový deň a svet sa bláznil. Ľudia tancovali, hrala muzika. Ktosi mu dal koláče a ešte niečo fajnového vypiť. To niečo bolo sladulinké. Trochu ho to pálilo, ale chutilo mu to. A tak si to ešte pýtal. Po príchode domov sa ale už na nič nepamätal. Keď sa rodičia vrátili z návštevy, stará mať nad ním ustarostene stála. Ležal v posteli a bolo mu zle. Napínalo ho na vracanie, mal horúčku a skoro o sebe nevedel. Otec dal zapriahnuť kone a poslal po doktora. Keď o krátky čas prišiel, chytil mu ruku, čosi skúmal, meral mu pulz a potom cynicky povedal: „Je opitý!“ Jeho diagnóza otca riadne rozčúlila. Doktora vyhnal von.

„Čo si myslí tupec,“ hromžil, „že keď je on korheľ, už je ním aj šesťročné dieťa? Onedlho po doktorovej návšteve sa malý Tido upokojil a zaspal. Spal celú noc, a keď sa ráno prebudil, vyskočil z postele akoby nič. Smial sa a pospevoval si.

„A už ťa nič nebolí?“ pýtala ho sa utrápená mamka. „Čo ti vlastne bolo?“

Po všelijakých otázkach, ktoré nemali konca kraja, sa rodičia nakoniec dozvedeli príčiny jeho stavu. Otec sa zarazil, niečo ho zamrzelo. Doktor mal predsa pravdu, hovoril si pre seba a krútil hlavou. Darmo som mu nadával a ublížil mu. Preto znovu poslal po doktora a ospravedlnil sa mu.

„Nevolaj ma druhýkrát,“ kričal na otca doktor „keď si myslíš, že nijakej chorobe nerozumiem! Tú jednu, na ktorú sám trpím, ktorá je veľmi rozšírená, povedal by som, že je slovenskou chorobou, tú vari už len poznám. Hneď na prvý pohľad, otcu-materi!“

Tým sa to však neskončilo. Otec začal vyšetrovanie, kto mu nalieval alkohol, kto bol taký blázon. Vinník sa našiel rýchlo. Bol to starý Matúš, ktorý sa hneď priznal.

„Čo vám to napadlo, čo ste rozum potratili, vy starý blázon! Dávať dieťaťu pálené!“ kričal na neho otec.

Ten vec zľahčoval, že vraj pálené bolo sladené. Potom si potisol na hlave baranicu, trochu sa poškrabal a pokojne povedal: „Ale neráčia sa hnevať. Ja len to hovorím, že beda tomu Slovákovi, ktorý sa zavčasu nenaučí piť, lebo triezvo tento všivavý život inak neznesie.“

To bola ľudová sentencia o alkoholizme.

* * *

Tido J. Gašpar začal svoju púť po svete v Martine. Keď prišiel do tohto, preňho veľkého mesta, aj keď v tom čase mal Martin len čosi viac ako päťtisíc duší, nevedel, na čo sa má najskôr pozerať. Tu videl prvý raz poschodové domy. Starý Stoličný dom mal dokonca dve poschodia. Tam, ako sa doma dozvedel, sídlili stoliční páni. Pozeral sa naň s veľkou bázňou, najmä keď videl hajdúchov v livrejach. Predstavoval si, že je to akýsi rozprávkový zámok, kde sídlil hrozný mocipán. Ten vydával rozkazy, ktoré Slovákov uvrhávali do väzenia. V jeho zasadacej sieni, povedal mu ktosi, sú vraj stoly potiahnuté červeným súknom. To je pamiatka na to, že jeho delegáti Rakovský a Okoličáni na Ondskom krajinskom snemovaní boli rozsekaní šabľami, pretože nesúhlasili s navrhovaným riešeniami. Hájili pravdu Turca. Táto obeta mala všetkým nepriateľom ukázať, že Turiec je nepoddajný a o svoju vládu sa s nikým deliť nebude. Nuž a to bola, ako sa dozvedel, vláda Maďarov nad Slovákmi.

Na druhom konci mesta stál druhý veľký dom. „Otec?“ spýtal sa ho. „Aj toto je nejaký panský dom, kde vládnu Maďari?“

„Nie, synak. To je Národný dom. To sme si my Slováci vybudovali ako svoj veľký dom. Je to budova zrušenej Matice slovenskej. Tú nám však Maďari zhabali. No boj medzi stoličným a Národným domom ešte trvá a tak rýchlo,“ dodal otec, „sa ani neskončí...“

„Jedno poobedie,“ spomínal si Tido, „som zrazu počul akési známe zvonenie. Vybehol som von z malého domca obuvníka Zvodu, kde som počas školy býval, na ulicu. Uvidel som čriedu kráv, ktoré tiahli mestom. Predstavovali niečo z môjho dedinského detstva. Napriek tomu sa mi Martin zdal veľkým mestom. Pomaly som sa však miestnemu životu prispôsoboval.“

Tido sa postupne menil zo starinského chlapca na martinského žiaka. V starom Martine, čo si vtedy neuvedomoval, vplývalo na neho v plnej sile slovenské národné povedomie. A niet sa čomu čudovať. Martin bol národnou mekkou slovenských rodoľubov. Dokonca československý minister školstva Habrman nazval Martin slovenskými Aténami. Nuž áno, v tomto meste sídlila Matica slovenská, bolo tu Národné múzeum, Národný dom, Slovenský spevokol, Tatra banka, Národné noviny a kníhtlačiareň. Tu stretával aj staručkého kňaza, ktorému bozkával ruky. Bol to Andrej Kmeť, ktorý sa zaslúžil o vznik Slovenského národného múzea. Bol rád, že o mnoho rokov neskôr, pri odhaľovaní jeho pomníka v Banskej Štiavnici, mu ako slávnostný rečník vzdal hlbokú úctu.

Keď raz šiel okolo kníhtlačiarne, nevdojak mu na um prišiel úryvok básne Jána Bottu:

No tlač i ty, vytlač život nový,

nech tebou Slovák slovo slovenské vysloví

ba on i keď nezmôže prachom a olovom,

zmôže vraha svojho pravdy svojej slovom!

* * *

„Župy v Uhorsku,“ vysvetľoval mu otec, „sú samosprávne celky. A majú veľkú moc. V skutočnosti predstavujú šesťdesiattri autonómnych štátov. Tie majú v rukách nielen celú verejnú správu, ale v krajných prípadoch môžu centrálnej vláde odoprieť platenie daní a dodávanie regrútov. Boj o zastupiteľov v župnom dome preto nikdy neprestáva. Zo strany maďarských úradov sa z tohto dôvodu nehrá fér. Keď vo voľbách nebodaj prehrávali jeho predstavitelia, pristúpili k podvodu.“

„Otec, to ako myslíš? Veď keď sa sčítali hlasy jednotlivých kandidátov, výsledok bol predsa jasný.“

„Vidno, synku, že aj keď si už podrástol, zostávaš ešte detsky naivný. Aby si mal trochu predstavu, ako to tu chodí, poviem ti jeden príklad, čo sa svojho času stal. Podžupan Benický, malý miestny kráľ a despotický predstaviteľ Maďarov v župe, si zavolal hlavného slúžneho a povedal mu:

‚V obci Nolčovo sú richtárske voľby. Kandiduje jeden vládny a jeden národný kandidát. Z úradnej moci budeš organizovať voľby ty. Očakávam, že vládny kandidát zvíťazí.‘

Tak sa aj stalo,“ vysvetľoval mu ďalej otec. „Pod zámienkou, aby sa voliči zmestili do sály, dal ju celú vypratať. Zostal v nej iba stolík a stolička, na ktorej sedel on. Voliči stáli jeden vedľa druhého. Na to slúžny otvoril zasadanie a vyhlásil, že richtára budú voliť z dvoch kandidátov. Vládny bude x a národný y...

Koniec ukážky