Vojtěch Matocha

Prašina 2

© Vojtěch Matocha, 2019

Illustrations © Karel Osoha, 2019

Translation © Marta Blašková Maňáková, 2019

Design & Layout © Nikola Klímová, 2019

Slovak edition © Artforum, 2019

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Ďakujeme Vám, že ste si kúpili túto knižku, lebo dobré príbehy žijú vtedy, keď ich čítame.

Napísal Vojtěch Matocha
Ilustroval Karel Osoha

Prízrak v gaštanovej aleji

Mama stála po jeho boku a po tvári jej tiekli slzy, ústa si zakrývala vreckovkou. Otec ju ľavou rukou objímal okolo pliec, tvár akoby mal vytesanú z kameňa, pohľad neprítomne strohý, pery zovreté. V jeho tvári sa síce zračilo dojatie, ale oči sa mu počas smútočného príhovoru podchvíľou zatúlali k hodinkám na ľavom zápästí. Nikto z prizerajúcich si to nemal všimnúť. Jirkovi to však neuniklo. Zo všetkého navôkol boli skutočné len mamine slzy.

„Dedo si prial pohreb na Prašine,“ opakovala od rána, no otec bol neoblomný. Dosiahol, čo chcel, aj za cenu hádky a napätého ticha, ktoré celý večer panovalo.

Prašina. Jirkov otec to slovo nenávidel. Keď zaznelo, vždy sa trochu zamračil. Odkedy si Jirko pamätal, otec nikdy hore na Prašinu nevkročil, deda navštevovala vždy len mama. Otec sa celý život tváril, že v Prahe nijaká podobná štvrť neexistuje. A určite si želal, aby to tak aj naozaj bolo. Samozrejme dobre vedel, že sa tam mama narodila, ale keď sa pred ním niekto zmienil o Prašine, vždy sa zatváril, akoby zahryzol do kyslého jablka. Nechcel byť s Prašinou spájaný. Bál sa, že by to uškodilo jeho povesti seriózneho advokáta, na ktorú si tak veľmi potrpel.

Za posledné štyri mesiace sa Jirkovi o Prašine často snívalo. Samé ťaživé sny: blúdil v nich čiernymi ulicami, v ktorých nesvietila ani jedna lampa, nazeral cez špinavé okná do opustených, mŕtvych bytov, predieral sa zarastenými záhradami. Hľadal cestu domov, ale nikdy ju nenašiel. Nikdy nikoho nestretol. Napriek tomu pred niekým neustále utekal. Vedel, že sa za žiadnu cenu nesmie zastaviť, inak ho to neznáme zlo doženie. Nech však bežal akokoľvek rýchlo, nech akokoľvek hlasno volal o pomoc, nikdy sa z Prašiny nedostal. Budil sa celý rozochvený a srdce mu divoko tĺklo.

Jirko sa rodičom nikdy nezveril, že pred štyrmi mesiacmi na Prašine takmer prišiel o život.

Dedo to vedel. Nič však neprezradil. Dedo tajil veľa vecí. Celý svoj život. Ako jeden z mála poznal skutočnú podstatu Prašiny. Vedel, že kdesi v útrobách Šibeničného vrchu pracuje obrovský stroj, veľkolepý výtvor dávno mŕtveho génia Hanuša Nápravníka, kvôli ktorému na Prašine nefunguje elektrina. Kvôli ktorému Prašina zostáva aj dnes škaredou tmavou škvrnou na tvári Prahy, tichým útočiskom staromilcov a čudákov skrývajúcich sa pred vonkajším svetom. Dedo sa dlhé roky o stroj v podzemnej sále staral, opravoval ho a udržiaval v prevádzke.

Nikto toho o Prašine nevedel toľko ako on. Pred troma dňami však zomrel a tajomstvá Prašiny odišli s ním. Podpísali sa na ňom udalosti z októbra? Možno.

Jirko sa s dedom od minulého októbra stretol len niekoľkokrát. Tak rád by sa ho dnes povypytoval na všetko o stroji, na všetky tie tajné zákutia a čudesné spoločenstvo, ktoré tam žilo! Lenže dedo strávil na jeseň skoro päť týždňov v nemocnici a na návštevu s Jirkom zakaždým prišla aj mama. Dedo si stále dával veľký pozor, aby sa im s Jirkom ani raz nestretli pohľady a neprezradil, že sa v októbri niečo udialo. Keď ho v zime na necelý mesiac pustili domov, nechcel nikoho vidieť a ani Jirko netúžil po jeho spoločnosti. Vtedy dedovi ešte vyčítal, že mu klamal o stroji. Teraz to Jirko ľutoval. Dedo mu už nikdy nič nepovie.

V to šedivé februárové popoludnie nebolo Prašinu z Olšanských cintorínov vidieť. Oba kopce sa schovávali v rozmočených mrakoch, lenivo plávajúcich po oceľovej oblohe. Nevľúdna zima sa vliekla už tretí mesiac, cesty pokrývala rozjazdená brečka a slnko sa naposledy ukázalo pred niekoľkými týždňami. Jirko si pritiahol golier bundy vyššie ku krku – gaštanovou alejou vial ľadový vietor a štípal ho do holých líc. Dnes boli na cintoríne celkom sami, cez múr k nim občas doľahlo zazvonenie električky, inak bolo ticho.

„… každá cesta má svoj cieľ a Václav Novotný dorazil do cieľa tej svojej,“ pokračoval rečník stojaci nad čiernou rakvou. Jirko ho sledoval len chvíľu, potom sa mu pohľad znovu zatúlal inam.

Nie, nie sú tu sami. V rovnobežnej uličke sa za niekoľkými radmi náhrobkov týčila postava neznámeho muža. Objavil sa sčista-jasna, akoby vyrástol zo zeme. Stál bez pohybu, napoly schovaný za otlčenou sochou, takže ho Jirko najskôr nezbadal.

Chlap mal na sebe tmavú bundu a ufúľané plátenné nohavice, zlepené čierne vlasy mu trčali do všetkých strán. Civel na dedovu rakvu. Hlboko posadené oči v popolavej tvári takmer nebolo vidieť. Podľa postavy by ho Jirko odhadol nanajvýš na štyridsať, ale v tvári vyzeral oveľa starší. Nehýbal sa. Akoby jedna socha na cintoríne znenazdajky ožila. Kde sa tu vzal? Ešte pred chvíľou tam predsa nikto nebol… Jirko neisto pozrel na otca a mamu. Všimli si ho? Zrejme nie.

Jirko sa strhol, chlap sa teraz pozeral priamo na neho. Rýchlo sklopil zrak. A vzápätí pochopil. Ten človek prišiel z Prašiny. Áno. O tom niet pochýb. Zadumaný výraz, zanedbaný zovňajšok, staré unavené oči. Jirko sa zachvel. Nevedel prečo, ale zmocnil sa ho strach. Z toho človeka vyžarovalo akési neurčité nebezpečenstvo. Niečo v jeho postoji, v zastrenom pohľade. Prečo nepríde bližšie? Prečo stojí bokom… a len pozoruje? Bol to dedov priateľ? A vôbec, nevidel ho Jirko už niekde?

Otec ho tiež zaregistroval. Na okamih spozornel a Jirko by prisahal, že v tvári trošičku zbledol. Akoby na konci gaštanovej aleje zbadal prízrak. Vzápätí otec prestúpil z nohy na nohu a natočil sa tak, aby mame zaclonil výhľad. Alebo sa to Jirkovi len zdalo?

Potom chlap zmizol. Stratil sa rovnako neočakávane, ako sa pred necelou minútou objavil. Schováva sa za sochou? Nie, je preč. Veď by ho Jirko musel vidieť odchádzať, mal na to horko-ťažko pár sekúnd. Naklonené náhrobky, sivé sochy, holé konáre stromov. Po chlapovi sa zľahla zem. A stál tam vôbec niekto? Jirko sa rozhliadol. Predsa nemá vidiny… Nie, nikto tu nie je.

„Kto bol ten človek?“ opýtal sa otca, keď vychádzali z cintorína na rušnú Vinohradskú ulicu.

„Aký človek?“

„Ten, čo nás sledoval. Stál tam a potom…“

„Netuším, o čom hovoríš.“

Popoludnie uplynulo. Smútočný kar Jirko prečkal bez slova. Nikto sa s ním nechcel rozprávať a on bol rád. Na spoločenské rozhovory nemal chuť. Počas jedla sa podchvíľou pozeral na mobil. Dúfal, že mu napíše En. Aspoň jednu vetu, nič viac nechcel. Iba uistenie, že na neho myslí. Že nezabudla. Nijaká správa však nedorazila.

Po jedle sa Jirko vytratil, povedal mame, že mu nie je dobre. Nikomu zo vzdialených príbuzných nebude chýbať. Kým En odišla so školou na lyžiarsky, kládla mu na srdce, aby dnes večer nezabudol zadať heslo, kým vyprší odpočet. Pred reštauráciou sa pozrel na hodinky: času dosť, pokojne sa môže do klubovne prejsť pešo, aspoň si vyčistí hlavu. Stmievalo sa.

„Hovorí sa tomu tlačidlo mŕtveho muža,“ vysvetľovala mu En necelý týždeň po ich októbrovom dobrodružstve.

Zišli sa vtedy večer v klubovni. En vedela, že ich nepriatelia odleteli za oceán, ale chcela byť pripravená, keby sa jedného dňa vrátili. Bola si istá, že sa podnikateľ Klement Hrouda tak ľahko nevzdá, vynaložil predsa obrovské úsilie, aby stroj bežiaci v podzemnej sále pod Prašinou našiel a zastavil. Takmer sa mu to podarilo. Nebyť En a jej videa, ktoré tajne natočila na mobil a ktoré mohlo poslúžiť ako dôkaz proti Hroudovi, nijaká Prašina by dnes neexistovala a Hrouda by predajom prašinských domov získal nesmierne bohatstvo.

Vo svite monitora sa čiernovlasému dievčaťu leskli oči vzrušením.

„Po našom neznie tlačidlo mŕtveho muža bohvieako, viem,“ usmiala sa placho, keď Jirko zdvihol obočie, „po anglicky je to jednoducho dead man’s trigger. Takto to funguje: Hrouda vie, že máme video, ktorým ho možno dokážeme zničiť. Lenže my ho v podstate nechceme zverejniť. Prišli by sme tak o jedinú zbraň, ktorú proti nemu máme, a keby Hrouda nejakým zázrakom vyviazol, boli by sme úplne v keli. No, takže musíme to video použiť iba na odstrašenie. Aby bol Hrouda presvedčený, že video zverejníme, ak sa o niečo pokúsi, aby sme ho však vlastne nemuseli zverejniť.“

„A toto nám ako pomôže?“ opýtal sa Jirko skepticky pri pohľade na obrazovku.

„Vďaka tomuto môže Hrouda počítať s odvetným úderom, aj keby nás oboch nečakane…“ začala En a zarazila sa, akoby nevedela nájsť správne slovo, a tomu trefnému sa chcela vyhnúť.

„… zneškodnil,“ pomohol jej Jirko.

En zamyslene prikývla a pokračovala: „Proste som vytvorila jednoduchú webovú stránku, na ktorej beží časomiera. Vždy deň a kúsok, tridsať hodín. Sú tam dve políčka na heslo, jedno heslo pre mňa, jedno pre teba. Ak tam každý deň nezadáme svoje heslá, odpočet dobehne na nulu. Iná webová aplikácia si všimne, že odpočet skončil, a automaticky rozpošle video na všetky strany. Chápeš?“

„Trochu,“ pripustil Jirko. „Lenže to by Hrouda musel vedieť, že tento tvoj systém existuje, inak sa ho nebude báť.“

„Už som mu volala.“

„Ty si telefonovala s Klementom Hroudom?!“

„Hej, no… Veľa toho nenarozprával. Vysvetlila som mu to a on položil,“ pokrčila plecami En. „Nič lepšie som nevymyslela, ale mohlo by to fungovať. Ani počas studenej vojny na seba nakoniec nenahádzali atómovky, pretože sa navzájom držali v šachu a bolo jasné, že po každom útoku príde odveta…“

Keď teraz Jirko kráčal po stmavnutom schodisku ku klubovni, musel sa usmiať. To bola celá En, vždy vymyslela nejaké šikovné riešenie. Na prvý pohľad možno bláznivé, ale… Jirkovi sa už veľakrát osvedčilo En v podobných situáciách dôverovať. Minul dvere bytu, kde bývala so svojou starou babičkou. Dnes En nebola doma, vráti sa z lyžiarskeho až pozajtra. Škoda, že ani nenapísala, pomyslel si trpko. Predsa vedela, že dedo má dnes pohreb.

Pri vchode do klubovne sa zastavil a ako zvyčajne skontroloval, že je nenápadný vlas privretý v zatvorených dverách stále na svojom mieste. Keby sa im tu niekto hrabal, chceli o tom vedieť. Ďalšie bezpečnostné opatrenie, ktoré En zaviedla. Dnes sa však všetko zdalo byť v poriadku.

Jirko vstúpil do klubovne, naučeným pohybom nahmatal petrolejku a zapálil ju. Plamienok rozohnal tmu, Jirko sfúkol zápalku a vydal sa ku skrinke, v ktorej schovávali notebook. Heslo by mohol zadať, samozrejme, aj doma na počítači, ale keby na to niekto prišiel, vypytoval by sa. Ani mobil nepripadal do úvahy: v októbri svoj smartfón rozbil pri bitke s Krausom, takže si teraz musel vystačiť so starým tlačidlovým telefónom bez internetu.

Klapnutie. Čo to bolo? Niekto ide po schodoch do podkrovia? Jirko zadržal dych. Nie, niečo sa mu zdalo. Nikto tu nie je. Pred očami sa mu vynorila tvár muža z cintorína. Jirko potriasol hlavou a spomienku zahnal. Bohvie, kto to bol. Možno len nejaký blázon, čo chodí na cintorín každý deň.

Otvoril notebook, počkal, kým nabehne, a spustil prehliadač. Objavilo sa aktuálne spravodajstvo: zemetrasenie v Thajsku, biatlon, väzeň na úteku, zľadovatené cesty. Žiadna správa o Prašine ani o Klementovi Hroudovi. Výborne. Prešiel na stránku s odpočtom. Zostávali tri hodiny. Naťukal heslo, stlačil Enter a sledoval, ako na číselníku opäť naskočilo 30:00:00 a vzápätí 29:59:59. Takže En už svoje heslo zadala. Skvelé. Zaklapol notebook a tma okolo neho zhustla.

Vonku medzitým začalo snežiť. Kapoty zaparkovaných áut pokryl čerstvý poprašok a ďalšie snehové vločky sa znášali vo svetle pouličného osvetlenia. Nikde ani noha. Jirko pridal do kroku. Vezme to skratkou, vnútroblokom, tam nebude tak veľmi fúkať. Zabočil do priechodu a cez dvor. Skontroloval mobil, stále nič. Možno by jej mal napísať prvý.

Odrazu ho niečie ruky schmatli okolo krku a strhli ho dozadu, mobil mu vyletel z dlane, kolená sa mu podlomili. Čo sa…?! V nasledujúcej sekunde už obaja ležali na chodníku, Jirko navrchu, tvárou nahor, útočník pod ním. Hranou predlaktia stále tlačil Jirkovi na ohryzok. Jirko chcel zakričať, ale z úst sa mu vydralo len zachrčanie. Kopal okolo seba a zmietal sa, oboma rukami sa snažil vymaniť zo zovretia. Márne.

Hore na treťom poschodí najbližšieho domu sa rozsvietilo, za záclonou sa mihla silueta. Pomoc! Pomôžte mi niekto! Jirko sa mykol, vzoprel sa na lakťoch a aj by sa postavil, ale ten chlap mu podrazil nohu a obaja sa znovu zvalili na tvrdú dlažbu. Musí sa nadýchnuť, nabrať vzduch do pľúc, zakričať…

„Pomoc!“

„Haló? Je tam niekto?“ ozval sa zhora hlas starej pani.

„Pom…“ dostal zo seba Jirko, kým ho útočníkova ruka znova nepriškrtila a nestiahla do tieňa. Trhajúce sa oblečenie, nos rozpľasnutý na studenom chodníku. Ostré kamienky sa mu zarezávali do kože. Chlap mu teraz kľačal na chrbte a celou váhou ho pritláčal k zemi.

„Haló?“ ozvalo sa ešte raz.

Jirka pošteklil v nose štipľavý zápach. Niečo vlhké sa mu obtrelo o tvár. Zahnal sa lakťom za seba. Útočník zasipel, ale nepovolil, naopak, ešte silnejšie pritisol handričku na Jirkovu tvár. Nie, to nie. Zadržať dych. Na ako dlho? Sekunda, desiata, dvadsiata… Vydržať, pozbierať posledné sily. Kopnúť. Udrieť. Prevaliť sa. Hocičo.

Neznesiteľný tlak na pľúcach. Nezvládne to. Ešte chvíľu, ešte chvíľu vydrž, rozkazovala hlava, ale telo sa už tak veľmi chcelo poddať. Dlhý, oslobodzujúci, nekonečný nádych. Farby sa mu pred očami zliali, snehom pokrytá zem sa rozhojdala, svetlá lámp pohltili oblohu, volanie starej pani na balkóne sa vzdialilo až kamsi nad mraky, a nakoniec celý svet zmatnel a sčernel.

Keď sa Jirko prebral, ležal zviazaný na akýchsi doskách, alebo čo to bolo, všade navôkol vládla tma. Tie dosky sa pod ním trhavo pohybovali, Jirko si podchvíľou udieral hlavu. Vozík. Áno, leží na dne vozíka, zrejme pod plachtou. Alebo mu dali na hlavu vrece? Preboha, kam ho vezú?!

Pokúsil sa obrátiť na druhý bok, ale zoslabnuté svaly ho neposlúchali. Chcel zakričať, ale nedokázal to. A tak len odovzdane ležal, počúval škrípanie kolies a čakal.

Hlavou sa mu preháňali čierne myšlienky. Spomienka na Navrátilov nôž pod krkom bola odrazu celkom živá, akoby od tej chvíle uplynulo len pár hodín. Musí niečo vymyslieť. Rýchlo. Čím úpornejšie sa snažil, tým neodbytnejšie sa mu do mysle vkrádala panika. Pomykal putami.

Znenazdajky sa vozík zastavil. Jirko načúval. Chlap prešiel okolo, pod nohami mu vŕzgal čerstvo napadaný sneh. Ozvalo sa buchnutie dverí a hlasné kýchnutie. Zarinčala reťaz. Niečo zaškrípalo, vozík sa znovu dal do pohybu, kroky stíchli a akustika sa zmenila. Sú vnútri budovy. Jirko si v duchu predstavoval garáž alebo opustený sklad niekde na predmestí.

„T-tak čo? M-máš ju?“ ozval sa odkiaľsi zblízka vysoký piskľavý hlas.

„Daj mi pokoj, hej?“ zamrmlal Jirkov únosca naštvane a pokračoval v chôdzi ťahajúc vozík za sebou.

„M-melichar ma poslal, aby som sa ťa spýtal,“ trval piskľavý hlas na svojom. „Chce vedieť, ako to dopadlo.“

Chvíľka ticha. Kroky ustali. Vozík sa zastavil.

„Nemám. Chcel som, ale nebola príležitosť,“ povedal Jirkov únosca otrávene, zachrchlal a odpľul si. „Mám jej chalana. Melicharovi to bude stačiť.“

„O tom nech rozhodne Melichar,“ odpovedal pisklúň pochybovačne. „Ale vravel d-dosť jasne, že chce ju. M-myslím, že nebude rád. Novotný sa nebude schovávať večne. A keď sa objaví, b-budú z toho problémy.“

„Máme toho chalana,“ zopakoval únosca nevrlo a tónom dal jasne najavo, že považuje rozhovor za ukončený.

Jirko skoro ani nedýchal. Napínal uši, aby mu neuniklo jediné slovo. Kto je Melichar? Naozaj zaznelo dedovo meno? To by však znamenalo…

Vtom niekto strhol plachtu, schmatol Jirka za boky a prehodil si ho cez plece ako vrece zemiakov. V nečakanom záblesku svetla Jirko na okamih uvidel únoscovu tvár. Rýchlo privrel oči, aby si chlap nevšimol, že Jirko sa už prebral. Neoholená brada, vystúpené lícne kosti. Bol to človek z cintorína? Ťažko povedať. Keby si ho mohol poriadne obzrieť!

Necelú minútu stúpali po úzkom točitom schodisku, vrzli dvere a ocitli sa v miestnosti. Chlap chvíľu premýšľal, potom zhodil Jirka na zaprášený matrac, kýchol, čosi si zašomral a odišiel. Zámka dvakrát cvakla a rozhostilo sa hlboké ticho.

Jirko sa opatrne rozhliadol. Miestnosť pripomínala väzenskú celu, bola široká necelé tri metre a možno o meter dlhšia, otlčené steny, nad dreveným stolíkom úzke okno, jediný zdroj svetla. Počkal, kým si jeho oči privyknú na tmu. Ležal na starej nemocničnej posteli so železným roštom, na stene visel akýsi obrázok príliš tmavý na to, aby Jirko dokázal rozoznať, čo na ňom je. Popod strop nad dverami viedla kovová rúrka, zrejme vďaka nej tu nebola zima.

S vypätím všetkých síl sa posadil, s nohami stále spútanými. Najskôr si vyslobodil ľavú ruku. Únosca zrejme nemal dosť času, aby Jirka zviazal poriadne. Zbavil sa špagátu, ktorý mu obopínal členky. Pomasíroval si otlačené zápästia a na niekoľko sekúnd zavrel oči. V hlave mu hučalo. Sedel a sústredil sa na svoj dych. Nakoniec zo seba zvliekol potrhanú zimnú bundu, ktorú mal ešte stále na sebe. Našiel na stolíku džbán s vodou a napil sa.

Toto nie je dobré. Ak ho uniesli Hroudovi ľudia, majú celý deň na to, aby z neho vytĺkli heslo a zbavili sa ho. Pri tom pomyslení ho zamrazilo. Sú to vôbec Hroudovi ľudia? Hovorili o nejakom Melicharovi. Prečo by sa z ničoho nič dal Hrouda premenovať? Jirko pokrútil hlavou, nedávalo to žiaden zmysel. Postavil sa na nohy a počkal, kým sa mu prestane točiť hlava. Žalúdok mal ako na vode.

Ak jeho hodinky ukazovali správny čas, bolo ešte len pol ôsmej. Chvíľu na ne uprene hľadel, aby si overil, či sa ručičky pohybujú – pri ruvačke tresli niekoľkokrát o zem, a keď teraz stlačil tlačidlo, ktorým sa rozsvecoval ciferník, nič sa nestalo. Za ako dlho začne chýbať rodičom? Možno im chýba už teraz. Strachujú sa o neho, zvažujú, či sa ho majú vydať hľadať do noci. Polícia však začne konať najskôr ráno. Teraz mu zrejme volajú, počujú vyzváňanie a nechápu, prečo nedvíha… Možno jeho mobil niekto našiel a dal im vedieť. Možno.

Jirko sa dotackal k oknu a vyzrel von. Razom pochopil. Hodinky sú v poriadku. Za oknom sa otváral výhľad na čierne zakliate mesto, nad ktorým nesvietilo ani jedno svetlo. Krivé domy s poprehýbanými barokovými strechami sa tlačili okolo kruhového námestia s dvoma holými stromami a morovým stĺpom, ďaleko za nimi sa dvíhali uličky a úzke schodiská vedúce hore na Šibeničný vrch. V mieste, kde sa mesto dotýkalo oblohy, Jirko rozoznal zubatú vežu svätého Floriána. Z mrakov sa sypal sneh. Že sa za obzorom rozprestiera Praha, naznačoval iba slabý svit rozložený nad vzdialenými strechami. Svetlejšia zátoka na tmavom nebi.

Odvliekli ho na Prašinu. Ale kto? A prečo? Jirko sa zvalil na posteľ. Toľko otázok sa mu preháňalo hlavou. Spomedzi všetkých však jedna vytŕčala spomedzi ostatných. Jirkovi v duchu neprestávali znieť vety, ktoré začul pred niekoľkými minútami. Pamätal si každučké slovo.

„Novotný sa nebude schovávať večne. Keď sa objaví, budú z toho problémy,“ povedal jeden z tých ľudí.

Václav Novotný. Dedo.

Bola azda tá čierna rakva dnes odpoludnia na pohrebe prázdna?

Desať rán palicou

Počasie nad Prašinou sa odjakživa riadilo vlastnými pravidlami. Po celý rok sa nad ňou preháňali búrky, ktoré vietor odnikiaľ neprivial a nemali kam odísť. Mračná akoby stúpali priamo z ulíc Prašiny, jednoducho sa nad nimi čas od času objavili. Kým búrka nezoslabla, metala blesky nad oboma pahorkami, len výnimočne Prašinu opustila a rozplynula sa niekde nad Vršovicami alebo nad Nuselským údolím. Zrejme to nejako súviselo so strojom, čo na Prašine rušil elektrinu. Bola zmena počasia len vedľajším účinkom, s ktorým Hanuš Nápravník nepočítal? Jirko to nevedel a istý si nebol ani dedo.

Cez zimu bývala Prašina zasypaná snehom. Zatiaľ čo inde v Prahe ho napadlo len málo, vzápätí ho rozjazdili autá a sčernel od výfukových plynov, hore vydržal nedotknutý a každý týždeň ho pribúdalo. Miestni boli pripravení: ručné vozíky vymenili za sánky, lopatami si čistili cestičky od dverí k dverám a obozretne sa vyhýbali miestam, kde zo striech dopadávali nebezpečné snehové lavíny. V neobývaných uliciach sneh nikto neodpratával. Celú zimu zostávali zaviate a neprístupné, snehová pokrývka tam nezriedka siahala až k oknám prvého poschodia.

Keď bol Jirko menší, chodievali sa s kamarátom Tonym sánkovať na Viedenskú triedu spájajúcu Karlovo námestie s Prašinou. Na jej spodnom konci sa zvyčajne hrala kopa detí, ale za prvú zákrutu, odkiaľ už Karlovo námestie nebolo vidieť, sa ich odvážila len hŕstka. Znamenalo to porušiť zákaz rodičov, ale hlavne hrozilo stretnutie s tamojšími deťmi. Niektoré poznal z videnia zo školy – na Prašine žiadna škola nebola. Napriek tomu sa ich trochu báli. Chalani z Prašiny boli totiž iní: fyzicky o niečo zdatnejší, ale zároveň menej nápadní, tichší, nedôverčiví. V triede držali vždy spolu a často vôbec nechápali, o čom sa ostatní bavia a čomu sa smejú. Po Jirkovi s Tonym hádzali na Viedenskej triede snehové gule a raz dokonca aj kamene. Votrelcov nemali radi. Na Prašine boli doma oni.

Keď na to teraz Jirko spomínal vo svojom tmavom väzení, ľutoval, že to s Tonym dopadlo tak, ako to dopadlo. Toľko spolu zažili! Vlani v novembri mu chcel odpustiť, naozaj chcel. Raz sa dokonca stretli, En s nimi vtedy nebola. Bavili sa, akoby sa vôbec nič nestalo. Akoby ich Tony nezradil a nikdy neprestali byť kamarátmi. O tom, čo sa stalo v sále so strojom, sa nezhovárali. Rozlúčili sa s úsmevom, na prvý pohľad úplne rovnako ako voľakedy. Od tej chvíle si však už nevymenili ani slovo. Nikto z nich už ďalšie stretnutie nenavrhol. Niečo sa zmenilo.

Koniec ukážky