Tim Marshall

Zomrieť pre vlajku

Ukážka z elektronickej knihy

Ďalšie knihy Tima Marshalla v slovenčine

----------------------

V zajatí geografie

Geografické pomery ovplyvnili vývoj celého ľudstva a dodnes ovplyvňujú správanie politikov. Ich rozhodnutia sú limitované pohoriami, riekami, púšťami aj oceánmi. Ak sa ste sa pýtali, prečo je Putin posadnutý Krymom, prečo boli Spojené štáty predurčené stať sa svetovou veľmocou, alebo čo stojí za čínskou expanziou, máte v rukách tú správnu knihu.

V desiatich kapitolách (venovaných Rusku, Číne, Spojeným štátom, Európe, Afrike, Blízkemu východu, Indii a Pakistanu, Japonsku a Kórei, Latinskej Amerike a Arktíde) sa autor pozerá na minulosť, súčasnosť a budúcnosť s použitím máp, úvah a príležitostne aj osobných skúseností. Ponúka pohľad na najdôležitejšie okolnosti, ktoré ovplyvňujú svetové dejiny.

Rozdelený svet

Múry pribúdajú a sú čoraz vyššie. Nacionalizmus a politika identity sú opäť na vzostupe. Za ostatné desaťročie sme postavili tisícky kilometrov plotov a bariér, ktoré nanovo pretvárajú politickú mapu sveta.

Tim Marshall ponúka v tejto knihe napínavú a prenikavú analýzu zlomov, múrov, bariér a plotov, ktoré rozdeľujú súčasnú Čínu, Spojené štáty, Izrael a Palestínu, Blízky východ, indický subkontinent, Afriku, Európu a Spojené kráľovstvo, a ktoré budú formovať podobu sveta v nadchádzajúcich rokoch.

Existuje mnoho dôvodov, prečo medzi sebou staviame múry: bohatstvo, rasa, náboženské presvedčenie, politika. Porozumieť tomu, čo nás rozdelilo, rozdeľuje a bude rozdeľovať, je kľúčom

k pochopeniu toho, čo sa deje v dnešnom svete.

V edícii CIVILIZÁCIA vyšlo:

1. Hannah Arendtová: Eichmann v Jeruzaleme. Správa o banalite zla

2. Philip Gourevitch: Chceli by sme Vám oznámiť, že zajtra nás aj s rodinami pozabíjajú. Príbehy z Rwandy

3. Henrik Svensen: Koniec je blízko. Dejiny prírodných katastrof

4. Tim Marshall: V zajatí geografie. Desať máp, ktoré vám povedia všetko, čo potrebujete vedieť o globálnej politike

5. Ian Goldin, Chris Kutarna: Epocha objavov. Nová renesancia

6. Timothy Snyder: Cesta do neslobody: Rusko, Európa, Amerika

7. Tim Marshall: Rozdelený svet. Prečo žijeme v epoche múrov

8. Hannah Arendtová: Pôvod totalitarizmu I, II, III

9. Tim Marshall: Zomrieť pre vlajku

Ďalej vychádza:

Francis Fukuyama: Identita

Daniel Kalder: Pekelná knižnica

David Wallace-Wells: Neobývateľná Zem

Jakub Drábik: Fašizmus

kol.: Prečo ľudia veria nezmyslom

Edward Glaeser: Triumf mesta

Tim Marshall: Zomrieť pre vlajku

Prvé vydanie

Z anglického originálu A Flag Worth Dying For: The Power and Politics of National Symbols preložil Igor Otčenáš. Vyšlo v roku 2019

vo vydavateľstve Premedia ako jeho 200. publikácia, deviaty zväzok edície Civilizácia. www.premedia.sk, info@premedia.sk

Jazyková redakcia Jaroslav Hochel, zodpovedný redaktor Ján Gregor, zalomenie textu Izabela Koska, obálka Dodo Dobrík, tlač Těšínská tiskárna, a.s.

Copyright © 2016 by Tim Marshall

All rights reserved.

Translation © Igor Otčenáš, 2019

Slovak edition © Vydavateľstvo Premedia, 2019

ISBN 978-80-8159-733-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

ÚVOD

Nie som viac ako to, čo si myslíš, že som,

a som všetko, čo si myslíš, že môžem byť.

Americká vlajka „v rozhovore“ s ministrom vnútra

Spojených štátov Franklinom K. Lanom (Deň vlajky, 1914)

Jedenásteho septembra, keď uhasli plamene a prach sa takmer usadil, sa traja newyorskí požiarnici vyškriabali na dymiace rozvaliny Svetového obchodného centra v New Yorku a vztýčili na nich vlajku s hviezdami a pruhmi.

Nikto to nenaplánoval, nablízku neboli žiadni oficiálni fotografi. Tí traja muži jednoducho cítili, že by tam, kde kosila smrť, mali „urobiť niečo dobré“. Ten okamih zachytil len miestny fotograf Tom Franklin. Neskôr sa o svojej fotografii vyjadril, že mu „povedala niečo o sile amerického ľudu“.

Ako mohol kus zafarbenej látky vyjadriť niečo také hlboké, že tú fotografiu vzápätí uverejnili nielen v Spojených štátoch, ale v novinách na celom svete? Význam vlajky je odvodený od emócií, ktoré vyvoláva. „Old Glory“, ako ju nazývajú Američania, sa im privráva takým spôsobom, akému Neameričania jednoducho nemôžu rozumieť; my to však vieme pochopiť, pretože mnohí prežívame v prítomnosti našich vlastných symbolov štátnosti a národnej príslušnosti niečo podobné. Pritom to môžu byť prevažne pozitívne, ale aj negatívne pocity, podľa toho, čoho je podľa vás vaša vlajka hodná. Faktom však zostáva, že ten kúsok látky, jej tvar a farby, ktorou je potlačená, je stelesnením národa, symbolizuje históriu krajiny, geografiu, ľudí a hodnoty. Nesie svoje posolstvo, aj keď ono môže mať pre rôznych ľudí rôzny význam.

Každá vlajka na svete je súčasne jedinečná a podobná. Všetky niečo hovoria – niekedy možno aj príliš.

To bol prípad z októbra 2014, keď srbské národné futbalové mužstvo hostilo na štadióne klubu Partizan v Belehrade mužstvo Albánska. Bol to prvý futbalový zápas Albáncov v srbskom hlavnom meste od roku 1967. V predchádzajúcich rokoch zúrila na Balkáne občianska vojna, ktorej súčasťou bol aj konflikt s etnickými Albáncami v Kosove. Vojna sa skončila v roku 1999 po trojmesačnom bombardovaní srbských jednotiek, miest a mestečiek leteckými silami NATO de facto rozdelením Srbska. V roku 2008 sa Kosovo jednostranne vyhlásilo za nezávislý štát. Tento krok podporilo Albánsko a následne Kosovo uznalo mnoho ďalších krajín. Španielsko to však neurobilo. Objavili sa obavy, že pohľad na kosovskú vlajku vejúcu nad hlavným mestom nezávislého Kosova by mohol aktivizovať hnutie za nezávislosť Katalánska.

Preskočme šesť rokov. Napätie medzi Srbskom a Kosovom a vzdialene aj Albánskom je stále vysoké. Fanúšikovia hostí nemali na zápas prístup, pretože bolo takmer isté, že by došlo k útokom proti nim.

Bol to pomalý zápas, hoci sa odohrával vo vybičovanej atmosfére, umocňovanej skandovaním „Zabi Albáncov!“, ktoré sa ozývalo z tribún. Tesne pred polčasom si fanúšikovia a niektorí hráči všimli, že zhruba nad poliacou čiarou pomaly klesá z nočného neba diaľkovo ovládaný dron. Ako sa zistilo neskôr, pilotoval ho tridsaťtriročný albánsky nacionalista Ismail Morinaj, ktorý sa skrýval neďaleko vo veži Kostola svätého archanjela Gabriela, odkiaľ mal dobrý výhľad na ihrisko.

Ako dron klesal nižšie a nižšie, štadión ohromene tíchol. Až keď dron zavisol nad stredovým kruhom, celý štadión vybuchol hnevom. Visela z neho totiž albánska vlajka.

No nie samotná vlajka vyvolala taký hnev. Bol na nej dvojhlavý albánsky čierny orol, portréty dvoch albánskych bojovníkov za nezávislosť zo začiatku 20. storočia a mapa „Veľkého Albánska“, ktorého územie tvorili aj časti Srbska, Macedónska, Grécka a Čiernej Hory. V dolnej časti vlajky bol nápis „autochthonous“ ako odkaz na to, ktoré obyvateľstvo je tam „domorodé“. A Albánci považujú za skutočné domorodé obyvateľstvo tamojšieho regiónu len samých seba, lebo vraj majú ilýrsky pôvod zo 4. storočia pred n. l., kým Slovania domorodcami nie sú, lebo prišli až v 6. storočí n. l.

Srbský obranca Stefan Mitrović vyskočil a vlajku strhol. Neskôr povedal, že sa ju snažil zvinúť „čo najpokojnejšie, aby ju odovzdal štvrtému rozhodcovi“ a mohlo sa hrať ďalej. Vtom k nemu však pribehli dvaja albánski hráči a vytrhli mu ju z rúk. A už sa to mlelo. Niektorí hráči sa pustili do bitky. Na ihrisko vbehol prvý srbský fanúšik a udrel albánskeho kapitána do hlavy plastovou stoličkou. Keď sa na ihrisko začali valiť ďalší Srbi, srbskí hráči sa spamätali a začali albánskych hráčov, ktorí sa utekali schovať do útrob štadióna, brániť, zápas-nezápas. Fanúšikovia, ktorých sa snažili spacifikovať poriadkové sily, ich z tribún zasypávali krupobitím najrôznejších predmetov.

Politické dôsledky boli dramatické. Srbská polícia prehľadala šatňu albánskeho tímu a obvinila švagra albánskeho predsedu vlády, že to on riadil z tribúny dron. V médiách oboch krajín sa strhla nacionalistická búrka. Srbský minister zahraničných vecí Ivica Dačić vyhlásil, že išlo o „provokáciu“ proti jeho krajine a že „ak by niekto zo Srbska rozvinul zástavu Veľkého Srbska v Tirane alebo v Prištine, hneď by sa to dostalo na pretras Bezpečnostnej rady OSN“. Návšteva albánskeho predsedu vlády v Srbsku, ktorá sa mala uskutočniť o niekoľko dní a ktorá mala byť prvá za ostatných takmer sedem rokov, sa zrušila.

Ako sa ukázalo, aforizmus Georgea Orwella, že futbal je „vojna bez streľby“, je pravdivý, navyše krehkosť situácie na Balkáne, zmes futbalu, politiky a vlajky mohli viesť ku skutočnému konfliktu.

Vztýčenie vlajky na rozvalinách newyorských dvojičiek bolo predznamenaním vojny. Tom Franklin povedal, že keď urobil svoju slávnu fotku, uvedomoval si jej podobnosť s inou slávnou fotografiou z iného konfliktu – druhej svetovej vojny, keď príslušníci americkej námornej pechoty vztýčili americkú vlajku na ostrove Iwodžima. Tú podobnosť si okamžite všimlo mnoho Američanov, ktorí na oboch fotografiách oceňovali, že sa na nich podarilo zachytiť zmiešané pocity mohutného emocionálneho vypätia: smútok, odvahu, heroizmus, vzdor, kolektívnu húževnatosť a úsilie.

Obe fotografie, hoci možno väčšmi tá z 11. septembra, evokujú úvodnú slohu americkej národnej hymny, známej aj pod názvom „Prápor posiaty hviezdami“, osobitne jej záverečné dvojveršie:

Ach, povedz, či náš prápor posiaty hviezdami ešte veje

nad krajinou slobodných a domovom statočných?

V okamihoch nefalšovanej hrôzy dával mnohým Američanom pohľad na ich vlajku, ktorá ešte stále viala, pocit istoty. Tie hviezdy päťdesiatich spojených štátov, ktoré pozdvihli muži v požiarnických kombinézach, mohli niekomu pripadať ako jemný náznak militarizmu, prítomného v americkej kultúre, no pohľad na červenú, bielu a modrú uprostred desivej sivosti ruín Ground Zera zároveň pomohol mnohým obyčajným občanom vyrovnať sa s inými hlboko znepokojujúcimi obrazmi, ktoré sa v ten jesenný deň v New Yorku objavili.

Odkiaľ pochádzajú všetky tie národné symboly, s ktorými sme takí spojení? Vlajky sú relatívne nedávnym fenoménom ľudskej histórie. Ich predchodcami boli štandardy a symboly namaľované na kusoch látky, ktoré používali starovekí Egypťania, Asýrčania a Rimania. Ale až hodváb, vynájdený Číňanmi, sa stal tým pravým materiálom rozkvetu a rozšírenia vlajok, ako ich poznáme dnes. Tradičné látky boli príliš ťažké, aby sa dali vztýčiť, rozvinúť a aby sa potom trepotali vo vetre, najmä ak boli pomaľované; hodváb bol oveľa ľahší a to znamenalo, že prápory mohli napríklad sprevádzať armády na bojové polia.

Nový druh látky a nová tradícia sa šírili pozdĺž Hodvábnej cesty. Ako prví ich prevzali Arabi, po nich nasledovali Európania, ktorí prišli s Arabmi do kontaktu v období križiackych výprav. V týchto vojenských ťaženiach a vo veľkých západných armádach, ktoré sa na nich zúčastňovali, sa pravdepodobne zrodilo využívanie heraldických symbolov a označovanie brnenia ako pomôcky na identifikáciu zúčastnených strán. Heraldické označovanie sa spájalo s hodnosťou a rodovou líniou, najmä pokiaľ išlo o kráľovské dynastie, a práve to je jeden z dôvodov, prečo sa európske vlajky postupne premenili z bojových štandárd a námornej signalizácie na symboly národných štátov.

Dnes má svoju vlajku každý štát, čo je dôkazom vplyvu Európy na moderný svet, keď sa jej impériá a myšlienky šírili po celej planéte. Ako povedal Johann Wolfgang Goethe tvorcovi venezuelskej vlajky Franciscovi de Mirandovi: „Krajina sa začína názvom a vlajkou a potom sa nimi stáva, tak ako človek napĺňa svoj osud.“

Čo to znamená, snažiť sa o zabalenie národa do vlajky? Znamená to snažiť sa o zjednotenie obyvateľstva v mene homogénnej kolekcie ideálov, cieľov, histórie a presvedčení – čo je takmer nemožná vec. Ale keď planú vášne a nepriateľ vztýči svoj prápor, vtedy sa aj my zomkneme pod vlastným symbolom. Vlajky majú veľa spoločného s našimi kmeňovými tradíciami a znakmi identity – na jednej strane sme „my“ a na druhej „oni“. Mnohé z vlajkovej symboliky vychádza práve z tohto konceptu sporu a odporu – ako to napríklad vidíme v konotácii červenej farby ako farby ľudskej krvi. Ak však žijeme v modernom svete, v ktorom sa snažíme znižovať napätia vedúce k sporom a presadzovať intenzívnejší pocit potreby zjednocovať, žiť v mieri a rovnosti a v ktorom presuny obyvateľstva rozostrujú línie medzi „nami“ a „nimi“, akú úlohu vlastne hrajú vlajky dnes?

Je zrejmé, že tieto symboly stále disponujú veľkou mierou moci, majú schopnosť rýchlo šíriť myšlienky a vyvolávať silné emócie. V súčasnosti existuje na svete najviac národných štátov v histórii, no vlajky využívajú aj neštátne subjekty ako istý druh vizualizácie svojich koncepcií od banálnej propagácie lacného tovaru až po demonštráciu skazenosti náboženského a rasového násilia. Je to čosi, čo sme opakovane videli v nedávnej histórii od Hitlera a nacistickej svastiky – teda obrazca, ktorý dodnes vyvoláva vášnivé reakcie – po Islamský štát a jeho dôraz na náboženské či prorocké symboly, ktoré dokážu upútať pozornosť a niekedy aj získať podporu.

V tejto knihe sme mohli vyrozprávať stovky iných príbehov, napríklad o každom jednom z existujúcich 193 štátov sveta, no to by sa z nej stal lexikón, navyše veľmi, veľmi hrubý. Miesto toho sme sa rozhodli vyrozprávať príbehy niektorých najznámejších vlajok sveta, ale aj niektorých najobskúrnejších. A niektorých, ktorých príbehy patria k najzaujímavejším. Vo väčšine prípadov je dôležitý pôvodný význam vzorov, farieb a symbolov, no niekedy sa tieto významy pre niektorých ľudí zmenili na niečo iné a v takom zmysle to už zostalo. Význam vlajky tkvie v tom, ako ju vidí ten, kto sa k nej upína.

Úvod tejto knihy patrí asi najznámejšej vlajke sveta, teda vlajke Spojených štátov, nazývanej aj „hviezdy a pruhy“, ako vizuálnej reprezentácii toho, čo sa obvykle nazýva americkým snom. Drvivá väčšina Američanov ju má v hlbokej úcte, a preto je najvýrečnejším príkladom toho, ako môže nejaký symbol definovať a zjednocovať krajinu. Z najmocnejšieho impéria súčasného sveta sa presunieme do najmocnejšieho impéria minulosti a budeme sa venovať vplyvu vlajky Spojeného kráľovstva, nazývanej „Union Jack“, aj v tých najvzdialenejších kútoch planéty, ako aj tomu, že síce reprezentovala zjednotenosť obrovského impéria, ale pod povrchom pretrvávalo – a stále pretrváva – silné národné cítenie národov žijúcich na Britských ostrovoch.

Aj vlajka Európskej únie urputne bojuje za zjednotenie, a to na kontinente, kde má mnoho jeho obyvateľov svoju identitu hlboko zakorenenú, a teda má aj dôvernejší vzťah k svojej národnej vlajke. Hoci niektoré z týchto vlajok vychádzajú z kresťanskej obrazotvornosti, v priebehu dlhých rokov kresťanské asociácie vybledli. Naopak je to u arabských národov na juhu: na ich vlajkách sa často objavujú burcujúce islamské symboly a výroky, ktoré oslovujú tamojšiu populáciu. Symbolika je síce silná, ale národné štáty sú slabšie. Je možné, že v budúcnosti sa zmenia formy týchto národov a ich vlajok. Možným katalyzátorom tohto procesu sú rôzne teroristické bunky operujúce v regióne; preto je dôležité pochopiť konanie a vplyv týchto organizácií, ustavične prítomných na našich obrazovkách. Aj skupiny ako Islamský štát využívajú na zvýšenie efektu rôznorodú náboženskú symboliku, vyvolávajú strach a získavajú globálnu pozornosť.

Keď postúpime ďalej na východ do Ázie, nájdeme celé spektrum vlajok, ktoré odrážajú búrlivý pohyb myšlienok, národov a náboženstiev v 20. storočí, ale aj dávno predtým. Pokiaľ ide o ich vlajky, mnohé z týchto moderných národných štátov sa vrátili ďaleko ku koreňom svojich starovekých civilizácií a často v kombinácii starého s novým odrážajú kľúčový moment svojej histórie. V protiklade k tomu vidíme v Afrike farby veľmi modernej koncepcie kontinentu, ktorý zhodil okovy kolonializmu a vstupuje do 21. storočia s rastúcim sebauvedomovaním. Latinskoamerickí revolucionári udržiavali užšie kultúrne väzby s kolonizátormi, ktorí tvarovali náš svet, a mnoho vlajok krajín tohto kontinentu odráža ideály budovateľov štátov z 19. storočia.

Vlajky sú mocné symboly a existuje nepreberné množstvo organizácií, ktoré ich využívajú na zvýšenie efektu – môžu napríklad stelesňovať posolstvá strachu, mieru či solidarity a v pohyblivých pieskoch identity a významu si získať medzinárodnú pozornosť.

Vlajkami mávame, vlajky pálime, vlajky vejú pred parlamentmi a palácmi, pred našimi domami a predvádzacími predajňami. Reprezentujú vysokú politiku i moc podsvetia. Mnohé majú skrytú históriu, ktorá ovplyvňuje prítomnosť.

Zdá sa, že naša súčasnosť je dobou znovuobnovovania politiky identity na miestnej, regionálnej, národnej, etnickej a náboženskej úrovni. Moc sa presúva, staré istoty neplatia a práve v takýchto dobách ľudia siahajú po známych symboloch ako ideologických kotvách v turbulentne sa meniacom svete. Národy v skutočnosti nemusia žiť práve v súlade s ideálmi stelesnenými v ich vlajkách; vlajka však, ako vo fiktívnom rozhovore s „hviezdami a pruhmi“ „citoval“ minister vnútra Franklin K. Lane, môže „byť všetkým, v čo veríš“.

Vlajka je emblém nabitý emóciami. Má silu, ktorá vie vyvolať a stelesniť také mohutné citové vzopätie, že sa ľudia dokážu za svojou vlajkou vrhnúť do dažďa guliek a zomrieť za to, čo symbolizuje.

1. kapitola

HVIEZDY A PRUHY

„Nie je v nej taká niť, no opovrhuje

neviazanosťou, slabosťou a chamtivosťou.“

Charles Evans Hughes, minister zahraničných vecí

Spojených štátov v rokoch 1921 až 1925

Foto: Prívrženci zakázanej organizácie Jamaat ud dava pália vlajku s hviezdami a pruhmi v meste Kvéta na protest proti náletu amerického dronu na pakistanskom území v máji 2016.

Ach, povedz, vidíš ju v žiare ranného rozbresku?¹ Odpoveďou v Spojených štátoch je súzvučné áno. Amerika je od úsvitu do súmraku zahalená do červenej, bielej a modrej. Vlajky vejú nad vládnymi budovami, nad supermarketmi a predajňami automobilov, na strechách prepychových usadlostí, ale aj pred skromnými predmestskými domčekmi s bielym latkovým plotom, nad horskými zrubmi rovnako ako nad Bielym domom. Každé ráno ich vztyčujú na miliónoch stožiarov, keď sa najúspešnejší národ tejto planéty začína vo svojej „Bohom vyvolenej krajine“ zobúdzať do nového dňa.

Toto je prápor posiaty hviezdami. Najznámejšia, najmilovanejšia, najnenávidenejšia, najrešpektovanejšia, najobávanejšia a najobdivovanejšia vlajka na svete.

Vlajka s hviezdami a pruhmi veje nad vyše 700 vojenskými základňami vo viac ako šesťdesiatich krajinách celého sveta, na ktorých slúži viac ako štvrť milióna príslušníkov amerických ozbrojených síl. Niektorým ľuďom v týchto krajinách pohľad na hviezdy a pruhy v tomto vojenskom kontexte pripomína, že ich bezpečnosť čiastočne závisí aj od americkej superveľmoci. Pre kritikov Ameriky je to zase symbol rozpínavej moci a arogancie. Reprezentuje zastaraný svetový poriadok ustanovený po druhej svetovej vojne alebo je to jednoducho zástava imperializmu. Je dosť pravdepodobné, že pohľad na americkú vlajku vejúcu nad vojenskou základňou v Poľsku vyvoláva odlišné emócie než americká vlajka vztýčená v Iraku. Japonská rybárska flotila pri brehoch Taiwanu nespochybní právo lietadla s americkou vlajkou križovať oblohu nad námornými trasami, ako by to v rovnakom prípade urobila flotila čínska. Protikladnosť emócií vo vzťahu k vlajke Spojených štátov je taká veľká, že niektorí antiameričania, predovšetkým tvrdá európska ľavica, neváhajú zobrazovať miesto hviezd nacistické svastiky či miesto anglicky správneho pravopisu „America“ písať „Amerika“, čím iba preukazujú nedostatočnosť vlastného historického vzdelania. Desiatkam miliónov ľudí na celom svete, ktorí USA obdivujú a v čase núdze volajú na pomoc strýčka Sama, je však niečo také úplne cudzie.

Američanom pohľad na ich vlajku niekde v zahraničí pripomína, na koľkých miestach celého sveta sa dnes Spojené štáty angažujú, ako aj históriu účasti Spojených štátov v rôznych vojnových konfliktoch; kritika americkej vlajky vejúcej na cudzej pôde sa zase pretavuje do nekonečnej diskusie o tom, či sa majú Spojené štáty od toho, čo sa deje v ostatnom svete, izolovať, alebo naopak ešte väčšmi sa v tom angažovať. Prezident Bush priviedol americké ozbrojené sily do nových vojnových konfliktov, prezident Obama sa ich naopak snažil z nich stiahnuť; ten však napokon pochopil komplexnosť problematiky zahraničnej politiky a svoje úradovanie ako prezident Spojených štátov končil s väčšou vojenskou účasťou USA vo svete ako jeho predchodca. Ako na to napokon prídu všetci noví americkí prezidenti, v dobrom či zlom je prítomnosť USA na medzinárodnej scéne nenahraditeľná.

Američania milujú svoju vlajku ako máloktorý národ na svete. Jej farby sú pre nich prvoradým symbolom národnej identity, ba v niektorých prípadoch sa hviezdy a pruhy považujú za istú formu umeleckého vyjadrenia. Napríklad výtvarník Jasper Johns venoval značnú časť svojej umeleckej kariéry stvárneniu americkej vlajky v rôznych podobách na plátne, v kresbe ceruzkou, v bronze a v mnohých iných materiáloch. V jeho ponímaní to nie je ikona, ktorú treba povznášať alebo naopak haniť, ale fascinuje ho jej číra sila a emócie, ktoré vyvoláva. Aj Andy Warhol použil americkú vlajku ako vizualizáciu svojho názoru na Ameriku a Američanov. Napríklad snímku astronauta Neila Armstronga, ktorý odfotografoval Buzza Aldrina pri americkej vlajke na Mesiaci, zmiešal s inými fotografiami z tejto epochálnej cesty a koloroval ju, vrátane vlajky, ružovou a modrou farbou. Warhol tým ako nanajvýš politizujúci umelec ocenil nielen tento jedinečný moment v histórii ľudstva, ale aj dobu, v ktorej nastal. Psychedelickú povahu sieťotlače spojil s technologickou dokonalosťou tejto udalosti z konca šesťdesiatych rokov. Vlajku možno vidieť aj na obale najúspešnejšieho albumu speváka Brucea Springsteena Born in the USA; o zámere tohto umeleckého stvárnenia a jeho politickom posolstve sa vyrojilo množstvo rôznych teórií. Sám Springsteen k tomu v rozhovore pre časopis Rolling Stone povedal: „Vlajka je mocný symbol, a keď niečo také pustíte z rúk, netušíte, čo sa s tým stane.“

Pokiaľ ide o politiku, v roku 1984 využil vlajku vo svojej televíznej predvolebnej kampani, nazvanej Ráno v Amerike, s ohromujúcim úspechom Ronald Reagan. Na konci päťdesiatdeväťsekundového spotu hlas v pozadí zaklincuje pointu: „V Amerike je znovu ráno.“ A nasleduje prestrih na budúcnosť krajiny strýčka Sama – na malé deti, ktoré s úžasom sledujú ranné vztyčovanie vlajky s hviezdami a pruhmi. Začína sa nový deň, deň, ktorý prináša nádej. Obraz svitania s prestrihom na vlajku spolu s očakávaním svetlej budúcnosti oslovil kolektívne vedomie národa, ktorý sa ešte stále nespamätal z vietnamskej vojny a ktorý po období úradovania prezidenta Jimmyho Cartera v rokoch 1977 až 1981 pochyboval sám o sebe, keď Irán počas rukojemníckej krízy na americkej ambasáde v Teheráne ponížil Spojené štáty.

Keď sa skončilo ranné vztyčovanie vlajky na dvore pred domom, deti išli do školy, kde na začiatku vyučovania odrecitovali: „Sľubujem vernosť vlajke Spojených štátov amerických a republike, pre ktorú táto vlajka veje, jednému nedeliteľnému národu pred Bohom, so slobodou a spravodlivosťou pre všetkých.“ Sľub vernosti, prvý raz uverejnený v roku 1892, sa pomaly šíril krajinou a stal sa vhodným prostriedkom vytvárania národnej identity v období po občianskej vojne a v rokoch kulminácie príchodu migrantov do Spojených štátov. Vlajka sa stala nástrojom upevňovania lojality a jednoty v rozlomenej a rozháranej krajine; od tých čias celé generácie Američanov povstávajú a s rukou na srdci vzdávajú každé ráno hold tomuto symbolu národa. Sľub vernosti sa stal oficiálnym na základe Kódexu národnej vlajky, prijatého na národnom kongrese v roku 1923, ktorý zaviedlo do školských ceremónií dvadsaťosem štátov a ktorý schválil v roku 1942 Kongres ako zákon. Hoci v roku 1943 bolo vyžadovanie sľubu vyhlásené za neústavné, dodnes ide o široko zaužívanú prax, ktorá je v iných moderných demokraciách takmer neznáma.

Od rána do večera povievajú tieto kusy pomaľovanej látky vo vánku od pobrežia k pobrežiu² nad každým obchodom, školou, pracoviskom a administratívnou budovou. A potom „Old Glory“ každý večer s veľkou pompou a v súlade s prísnymi pravidlami znovu pomaly snímajú „čakajúce ruky a náručia“ tak, aby sa žiadnou časťou nedotkla zeme. Vlajkový kódex nám hovorí: „Vlajka sa obvykle vztyčuje na budovách a na vlajkových stožiaroch na otvorenom priestranstve na čas od úsvitu do súmraku. Na dosiahnutie vlasteneckého efektu je však možné vlajku za primeraného osvetlenia držať vztýčenú aj v nočných hodinách.“ Je osem miest, kde môže byť vlajka na základe osobitného oprávnenia vztýčená deň aj noc. Medzi inými ide o národný pamätník v pevnosti McHenry v Baltimore, pomník príslušníkom americkej námornej pechoty z ostrova Iwodžima v Arlingtone, Biely dom a pohraničné vstupy na územie Spojených štátov.

Koniec ukážky