Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Ladislav

Karol Kuzmány

Objavte úžasný svet slovenských a českých e-kníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2008 Petit Press

Copyright ePub version © 2019 iAdverti

Copyright © 2008 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Michal Garaj, Pavol Tóth, Miriam Mládková, Monika Morochovičová, Katarína Diková Strýčková, Alexandra Pastvová, Valéria Wildová, Peter Krško

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácií na

http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0481-8

Pôvodná publikácia

Karol Kuzmány. Ladislav. Tatran. Bratislava 1968. 252 s. Milan Pišút vybral, edične pripravil a napísal štúdiu a vysvetlivky. Ivan Minárik, zodpovedný redaktor.

Bibliografické poznámky

Hronka III, 1838, zv. 1-3

Obnovená Matica slovenská po prvej svetovej vojne začala vydávať edíciu Diela spisovateľov slovenských. V nej ako tretí zväzok v redakcii Jaroslava Vlčka vyšli Kuzmányho Verše (1922), ktoré obsiahli jeho českú i slovenskú básnickú tvorbu, ako i preklady. Vydanie nebolo úplné. Nedávno objavené rukopisy, najmä z pozostalosti Martina Hamuljaka, ako i básne z románu Ladislav rozmnožia Kuzmányho české básne. Toto vydanie Ladislava a niektorých próz tvorí teda doplnkový zväzok jeho spisov. Vychádza preto osobitne. Z ohľadu na súčasného čitateľa pokladali sme za účelné pôvodné české texty podať v slovenčine, pričom sme v poznámkovej časti uviedli texty básní aj v origináli. Poslovenčenie Ladislava bolo potrebné aj preto, aby vynikla ideová a estetická stránka diela, mimoriadne dôležitá pre pochopenie citového a myšlienkového ovzdušia v našej literatúre tridsiatych rokov minulého storočia.

Ladislav

De omnibus rebus et quibusdam aliis.

[1]Bolo to minulej zimy, čo som sa za návštevy svojich priateľov v Liptovskej stolici pri dobrej sanici ocitol aj v Podháji, aby som navštívil priateľa Ladislava Mníchovského, niekdajšieho spolužiaka, mnou vrúcne milovaného, už pätnásť rokov nevideného, teraz už vdovca, žijúceho neobyčajným životom a osamotene medzi svojimi poddanými. Poznal ma hneď, len čo som vstúpil do jeho príbytku, no ja by som ho bol sotva zastavil, stretnúc ho niekde inde, tak veľmi zmenenou sa mi videla jeho tvár. Keď som vkročil do izby, našiel som ho zaujatého kreslením — ako som sa od neho neskoršie dozvedel — ním plánovanej súkenky, ktorú minulého leta aj začal stavať. Na širokom stole boli ešte rozličné náčrty pluhov, uhliarskych milierov[2] atď., z čoho sa na prvý pohľad dalo súdiť na jeho záujem. Po úprimnom privítaní začali sme spomínať na svoje školské roky a potom prejdúc na to, čo sa od tých čias s každým z nás stalo, rozprávali sme jeden druhému priebeh svojho života. Ja som svoj čoskoro skončil. Medzitým sa však už zotmelo a my, pripáliac si na milé fajky, sadli sme si k praskotajúcemu kozúbku, kde mi začal rozprávať svoje príbehy. Ale príchod nových hostí nám to prekazil; na druhý deň, keď som odchádzal, odovzdal mi rukopis, do ktorého na žiadosť svojich dobrých priateľov bol zaznačil svoje príbehy. A tak čítal som v ňom to, čo bude nasledovať:

Ja som posledným, inak druhým synom Radoslava Mníchovského a Ľudmily Radkovskej, dcéry slávneho rodu Radkovcov, ktorých praded Peter oslobodil najmladšiu dcéru Radoslava, moravského kniežaťa, unesenú divým pohanom, keď Maďari dobyli a vypálili hrad Beroun. On vraj pohana v lese dohonil a skoliac ho, prisvojil si jeho korisť a od oslobodenej devy dostal na pamiatku pol prsteňa. Po nejakom čase sa mala deva vydať za Božedu, syna Všeborovho, jedného z najpoprednejších Moravanov; vtedy za príprav na sobáš Peter sa ustanovil a ukážuc druhú polovicu prsteňa, získal s ňou i ruku devy. — Po otcovi bol praded môjho rodu Bojislav náčelníkom kráľovských vojsk proti červeným mníchom (templárom), ktorí si postavili hrad na tom vrchu, čo sa doteraz nazýva Mníchom,[3]kde potom mali aj preceptúru,[4] a keďže si násilne počínali, neboli zákonite prijatí do krajiny. Praded môjho rodu roku 1230 v súboji porazil vtedajšieho preceptora Jána Gottfrieda z Herbersteinu a krajinu i kráľa zbavil týchto nemilých hostí, za to dostal ich panstvo, patriace preceptúre na vrchu Mních. Môj otec však vládol už len nad troma dedinami v tom okolí: nad Podmníchom, Záborom a Podhájom, kde býval, lebo Podháj, ležiaci v úpätí vrchu z ľavej strany neďaleko od brehu Váhu, ktorý sa odrážal od skalnatého vrchu, a bol trochu chránený pred severnými vetrami, tak častými a ostrými v Považí Liptovskej stolice, mal prerozkošný a otvorený výhľad dolu Váhom, pričom plte, veľmi často po ňom plávajúce, robili život tunajších ľudí trochu rušnejším. Moja matka umrela už pred ôsmimi rokmi a ja som mal dvadsať rokov, keď som sa vrátil domov, do Podhája zo …skej školy, kde som študoval krajinské práva spolu i so svojím pestúnom Ľubošom, keď som predtým spolu s ním navštívil onen praslovanský kostol, totiž vrch Zobor[5] [6] a na ňom zborené múry bývalého kláštora, a potom neďaleko odtiaľ ešte omnoho staršie jaskyne, ktoré iste museli byť rozšírené a uhladené ľudskými rukami. Môj otec svoj najlepší vek strávil pri vojsku, teraz si už žil na odpočinku a len málokedy navštevoval stoličné zhromaždenia, radujúc sa najväčšmi z toho, keď mohol urovnať spory svojich poddaných na priateľský spôsob, zoznámiť ich s novými vynálezmi priemyslu a potom ich previesť rozličným spôsobom k triezvejšiemu a čistotnejšiemu životu a osvietiť ich zanedbaný rozum. Často ich navštevoval v ich chalupách, kde sedliackym deťom rozdával rozmanité darčeky, menším rozličné hračky roľníckeho a remeselníckeho náradia, väčším zas alebo už väčšie náradie alebo knižočky s obrázkami. Môj otec venoval veľkú pozornosť najmä škole, pre ktorú za pomoci schopného učiteľa a v dorozumení s kňazom, ktorý môjho otca navštevoval temer každý deň, premnoho dobrého vykonal. Ba i obecnú krčmu navštevoval, aby sa v nej stretal so sedliakmi a ich svojou prítomnosťou zdržal od nemierneho pitia, alebo aby sa s nimi bavil, rozprávajúc im obyčajne niečo zo svojho života a o cudzích krajinách, čo sedliaci veľmi radi počúvali a tým sa bez toho, že by to pozorovali, naučili mnoho dobrého. Ale svoju osobitnú starostlivosť venoval dospelejšej mládeži, pre ktorú zostavoval často, temer každú nedeľu, rozličné hry, čo súčasne mali aj vyšší zámer. Každého polroka usporiadal zvláštnu slávnosť, na ktorej museli mládenci sami oznámiť toho, ktorý sa vyznačil medzi všetkými ostatnými striezlivosťou, usilovnosťou, mravopočestnosťou a inými dobrými vlastnosťami. To isté museli urobiť dievčatá, a títo tak vyvolení boli obdarovaní hodnotnými darmi, vence im vložili na hlavy a tak boli zo dvora môjho otca privedení k chrámu, kde im vence zosňali a zavesili na dvere chrámu, nad nimi pribili kartu s pozlátenými okrajmi, na ktorej boli mená poctených. Po polroku boli tie vence s kartami odnesené do domov poctených, nazvaných kráľom a kráľovnou. Môj otec postavil aj obilnicu, aby si poddaní odložili zvyšok úrody jedného roku a nemuseli ho premrhať za neslušnú cenu; priviedol skúseného, vycvičeného kováča, ktorý aj dobytok vedel liečiť. Pomocou kňaza dosiahol, že každý novozasnúbený manželský pár musel zasadiť vedľa cesty von z dediny jeden pekný, zdravý ovocný strom, čo oni aj radi robili a tie stromy strážili, aby nevyhynuli, a tým si uchovávali pamiatku na deň svojho sobáša. Okrem toho všade a vo všetkom dbal o pobožnú mravnosť, poriadok a čistotu. Ale bol aj on všetkými vrúcne milovaný; a hoci ho to stálo nesmiernu námahu, hoci to najmä starší sedliaci neradi znášali, predsa ich premohol, vyberúc si k sebe niekoľko mladších a lepšie zmýšľajúcich. Nevšímal si posmechy, útržky, ba i zlomyseľné reči susedných statkárov. Týchto, čo prezývali môjho otca preceptorom či už preto, že na Mníchu bola kedysi preceptúra, či už preto, že sa ako učiteľ sedliakov viacej so svojimi sedliakmi stýkal než s nimi, napokon to predsa zunovalo, on však vytrval vo svojom a mal radosť, že nikto z jeho sedliakov nebol odvedený do stoličnej temnice ako zákerník, zlodej, opilec alebo pre neplatenie daní atď., že sa v Podháji robili najlepšie vozy v celom okolí a najlepšie okúvali, že tam privádzali chorý statok na vyliečenie, že kupci sa za šťastných pokladali, keď mohli dostať dvoch-troch pltníkov z Podhája, ba i okolití páni boli radi, keď mohli niekoho z Podhája dostať za sluhu, že podhájski furmani požívali všade najväčšiu vážnosť atď.

Bolo to práve na začiatku júla krásneho nedeľného dňa roku 1825, keď som sa asi o štvrtej hodine popoludní približoval k dvoru svojho otca so svojím vychovávateľom Ľubošom.

Môj otec práve strojil tú polročnú slávnosť a vyvolení kráľ a kráľovná ovenčení, obklopení množstvom mládeže, uberali sa zo dvora otcovho, ktorý stál pod klenbami predsiene s akýmsi asi desaťročným dievčaťom. Po najvrúcnejšom uvítaní uviedol nás otec do izby, len čo sme sa trochu z prachu očistili, a tu mi povedal: „Ladislav, bez pochyby si sa nedomnieval, že príduc domov, nájdeš si sestru, ktorú, hľa, odporúčam tvojej bratskej láske,“ ukážuc na dievča. Myslel som si, že je to nejaká sirota niektorého z poddaných môjho otca. Volal som ju k sebe, ale ona sa nepustila ruky môjho otca. Začudoval som sa tomu a posadiac si ju na kolená, pobozkal som ju a spýtal som sa, akýmže spôsobom mi poslalo nebo takú spanilú sestričku. Načo môj otec začal takto rozprávať:

„Syn môj, vieš, že sa už štyri roky minuli, čo som ťa zveril Ľubošovi a od tých čias som ťa v tomto dome nevidel. Keď som ťa odprevadil až po Trenčín, na spiatočnej ceste som naposledy nocoval v Ružomberku; včasráno som sa vystrojil, a tu pri ceste za priekopou vidím toto dieťa pod vŕbou spať. Podľa jeho odevu som hneď poznal, že nie je z tohto kraja. Priblížim sa k nemu, prebudím ho, ono sa rýchlo zdvihne a začne utekať a len volá ,mamo! mamo!‘ s veľkým nárekom. Podľa vyslovenia slova ,mamo‘ som poznal, že dieťa musí byť z Poľska, a tak zavolám na ňu ,Nieboj się luba dziewczynko, nieboj się, pojdž do mnie!‘[7] A ona ako strela ku mne pribehne a pritúliac sa k mojim kolenám, spýta sa ma: ,Gdzie moja mameczka a gdzie pan Joyeux? Ach, poviedz mi to, waša miłosć, gdzie moja mama?‘[8] Zdvihol som ju a odpovedal, že neviem. Ona však mi opäť nasilu chcela zutekať a vyhľadať svoju mať, až som ju predsa len utíšil, sľúbiac jej, že i ja chcem hľadať jej mať. Keď som sa s ňou vrátil domov, spýtal som sa jej, ako sa sem dostala, a to málo, čo som sa od nej dozvedel, je nasledujúce: Že je z ďalekej krajiny, nepochybne z Podolska, že jej otec neočakávane odišiel z domu, že pán Joyeux s matkou ho hľadajú, že deň predtým, ako som ju našiel, sadli si na plť, na druhý deň ráno že ju ešte spiacu vedľa matky pán Joyeux vyniesol na breh a položil do raže, povediac jej, aby len bola ticho, že on hneď i s matkou z plte vystúpi a príde k nej, potom že pôjdu ďalej na voze, no keď sa potom po dlhom čakaní zdvihla, že už ani plte ani pána Joyeuxa nikde nebolo. O tom pánovi že vie len toľko, že bol Francúzom, otcovým priateľom, a že ako šli, matka vždy plakala. Z toho usudzujem, že ten pán Joyeux bol bezpochyby akýsi zlosyn, ktorý matke nahovoril, že sa dieťa utopilo a ju odviedol od muža, vlasti i dieťaťa. Vyslaní sluhovia sa po niekoľkých dňoch vrátili z hľadania bez akéhokoľvek výsledku. Kým sa teda o jej pravých rodičoch niečo dozvieme, syn môj, pokladaj to dieťa za sestru.“ Žalostný osud dieťaťa mi slzy vylúdil a ja som ho ešte raz objal a vrúcne pobozkal na jeho jasné čielko, spozorujúc len teraz, aké to bolo preutešené dieťa. Kadere, čierne ako havran a mäkké ako hodváb, splývali mu po lesklej šiji, oči modré ako jasné modré nebo, dlhé riasy, husté obrvy akoby naznačovali predčasné znášanie útrap, útle ústočká a noštek trochu nahor ohrnutý svedčili, že je to dcéra smelého, hrdinského, nešťastného poľského národa. Ľuboš, už päť rokov môj vychovávateľ, bol tiež Poliak, pochádzajúci od Ľvova, muž asi tridsaťročný, výborne vzdelaný, usilovný, dobrotivý a mňa osobitne úprimne milujúci. Ja som si ho však predsa, neviem prečo, väčšmi vážil, než miloval, bolo na ňom niečo, čo mi nedopúšťalo oddať sa mu celým srdcom. Niekedy mával strašný pohľad a keď sa domnieval, že ho nikto nepozoruje, natiahol pravý kútik úst spôsobom, ktorý prezrádzal či nejakú veľkú bolesť, či akoby hnevom prebudenú nenávisť, vrásniacu čelo medzi obrvami k pomste. Ale málokedy sa mi podarilo prekvapiť ho v takom stave mysle, ba veru som sa toho stránil, lebo vždy mi vtedy srdcom preletel akýsi strach. On však, zbadajúc alebo podozrievajúc, že som ho pozoroval, rýchlo sa obrátil ku mne s úsmevom, pobozkal ma a sebe — utrel slzu.

I teraz, ako pozorne načúval otcovi, nevdojak sa mu črty nakrútili k tomu výrazu, načo sa spamätal a hlboko vzdychnúc, povedal: „Je, je to dcéra smelého, hrdinského, nešťastného poľského národa.“ — „Kamilka,“ zvolal teraz môj otec, „choďže povedať, aby otvorili izbu na pravej strane budovy, nech povnášajú veci pána Ľuboša a môjho syna a gazdiná nech všetko iné potrebné obstará,“ a dievča ako vystrelená guľôčka vybehlo dverami; za ním sa Ľuboš uprene díval a len čo zmizlo, šeptom opakoval meno „Kamilka“, vzdychol a zrazu sa mu čelo vyjasnilo, keď som hovor na inú koľaj zaviedol, opýtajúc sa na strýca a svojho staršieho brata, a tak som dal našim rozhovorom iný smer. Môj brat bol pri vojsku; môj strýc, majúc postavenie na cisárskom dvore, zdržiaval sa teraz v Trenčianskych Tepliciach a môjmu otcovi nakázal, ako mi to sám povedal, aby ma poslal k nemu, lebo strýc si na mne veľmi zakladal, domnievajúc sa, že pôjdem v jeho šľapajach a že sa pousilujem šťastie tohto života založiť pri dvore, v úradoch a v hodnostiach.

Pri večeri sa beseda zvrtla na otázku mravnej úrovne sedliackeho a vôbec poddanského ľudu v našej vlasti. Ľuboš tvrdil, že je veľmi zlá, vyčítajúc ľudu najmä opilstvo, nedostatok sebadôvery a nechuť k duchovnému vzdelaniu, pričom sa opytoval otca na príčiny toho stavu.

„Ja som sa dosť natúlal po svete,“ odpovedal môj otec, „a nazrel som do jeho rozličných kútov; verte mi, že som to nerobil z túžby po dobrodružstvách, ale ako bedlivý — a hovorím to bez márnomyseľnosti — filozoficky založený pozorovateľ; vypozoroval som však, že stav sedliackeho a vôbec poddanského ľudu vo väčšine krajín je čo do mravnosti ten istý ako u nás, v niektorých ešte horší, hoci nemožno poprieť, že v niektorých aj lepší a omnoho, omnoho lepší. Úroveň mravnej vzdelanosti ľudu tejto vrstvy nesúvisí vždy priamo s jeho občianskym postavením, slobodnejším alebo neslobodnejším, lebo omnoho viac pôsobia na ľud tejto vrstvy návyky a vývin jeho osudu od stáročí, než náhle zmeny občianskych pomerov za našich čias, ktoré sa vždy najmenej dotknú chudobného pre jeho blaho, ba — ako skúsenosť dokazuje — takými náhlymi zmenami, i keby boli čo najvýhodnejšie, mravná úroveň týchto ľudí sa skôr skazí, než zošľachtí; najviac tu pôsobí bezprostredný záujem pánov o tých, ktorí sú v ich službách. Mravná úroveň človeka nie je od prirodzenosti vzdelaná a teda ani mravná, popri všetkých básnických výtvoroch v selankách o jeho nevinnosti, nežných citoch atď. Človek od prirodzenosti je divý, konajúci podľa pohnútok svojich vášní, jeho cieľom je vyplňovať hrubé žiadosti z okamžitého pohnutia mysle, jeho právo ako právo vôbec je vôľa na základe moci a ľubovôle, podmienená násilenstvom; v jeho zmýšľaní má prevahu telesná zmyslovosť a len keď sa vzdelaním jeho rozum trochu rozvinie a pod vplyvom vzdelanejších poňatí sa jeho svedomie prebudí, len vtedy dosiahne v ňom prevahu ľudskosť nad výlučne živočíšnymi žiadosťami. Preto sa nestaviam proti tomu, keď sa za slobodnejších občianskych pomerov otvára ľudu tejto vrstvy i možnosť dosiahnuť vyššiu mravnú úroveň. Ale či on po tom túži, čo nepozná a čo si vôbec neváži? Jeho myseľ sa upína na jedlo, nápoje, bývanie a nanajvýš na zábavu. Kto chceš tento ľud zošľachtiť, hľaď naň pôsobiť bezprostredne, príkladom a tým, že ho privedieš k poznaniu dôsledkov mravnosti na samom sebe. V tom, že sa takto o náš ľud málo starajú, ľahko poznáš hlavnú príčinu jeho malých pokrokov v mravnej vzdelanosti.“

Hoci moja výchova bola dovŕšená podľa názorov panujúcich v mojej vlasti a môj otec ma už zamýšľal doma podržať a len po dvoch rokoch ma chcel poslať na cesty po cudzine, jednako bol vďačný tomu, keď som mu povedal, že som poprosil Ľuboša, aby u nás ešte pobudol rok alebo dva. Tým väčšmi ma prekvapilo, keď mi Ľuboš na druhý deň hneď za rána oznámil, že sa už musí vrátiť do svojej vlasti a že by sa ešte dnes rád od nás odobral; ba len ťažko sa dal nakloniť mojimi prosbami, aby aspoň ešte tento deň u nás strávil, potom že ho zajtra cez Tatry odprevadím. Tým však pre mňa stratil na radosti celý deň, ktorý som celý pri jeho boku strávil, až sa mi napokon na prechádzke popri Váhu asi takto prihovoril:

„Vidíš, môj mladý priateľ, túto bylinu, čo krásne kvitne a už sa k nej blížia kosci a ona kosou podťatá čoskoro padne dobytku na pokrm? Čo je jej poslaním? To, aby rástla, kým môže, aby kvitla, doniesla semeno a opäť zoschla, alebo aby zhynula aj skôr, či už pošliapaná, či odtrhnutá alebo podťatá a ako krmivo bola predložená dobytku? — Nie, nie, nezhynula na to, aby sa jej tvar premenil a na taký spôsob zašla. Touto premenou zahynie len náš pojem, len jej meno človekom dané, ale či to meno je ona sama? Isteže pre nás ona sama, pre nás teda zahynie. Vidíš, tamto vyletela prepelica, vystrašená koscami z hniezda; čo je jej poslaním? — Hľa, tam bežia za ňou jej holíčatá, čo je ich poslaním? To, aby boli odchované svojou matkou, ktorá ich vyliahla, potom aby sa samy živili a — zahynuli prv alebo neskôr. Vidíš, ako sa tie mreny blyštia vo Váhu, ako sa vyhadzujú za muškami a niektoré z nich chytá rybár do svojej siete. Čo je ich poslaním? Slovom, aby žili tak dlho, ako môžu. Čo je poslaním človečenstva, čo je poslaním dejín, to znamená všetkých jeho dejov a ich vývinu? Čo je cieľom stvorenia človeka, ako ho poznávaš z dejepisu ľudského pokolenia, alebo z akého hľadiska máš čítať jeho dejepis? Či šťastie a blahoslavenstvo? Či dokonalosť? Či sa v dejinnom pásme, navinutom božou prozreteľnosťou, ukazuje osnova predpísaného vývinu? Či k šťastiu, či k dokonalosti, alebo k tomu prostredníctvom tejto? Či má svet trvať miriády storočí a miriády miliónov ľudí majú byť len prostriedkom, aby tí poslední dosiahli cieľ svojho stvorenia? Je to v súlade s božou múdrosťou a mocou? Život sám je teda poslaním každého jednotlivého človeka. Poslaním človeka je jeho život v ľudskosti bez ohľadu na čas a miesto, bez ohľadu na šťastie a stupeň jeho dokonalosti podľa ponímania niektorého človeka. A čo je cenou jeho života? Ten jeho vlastný život — jeho činnosť pre iných, pre neho samého jeho krasocitné povedomie: rozvíjanie, nie rozvinutie ľudskosti, všetkých jeho možností a schopností v krasocite. Žiť päť alebo sto rokov, život biedny alebo šťastný, to všetko má rovnakú čiže nijakú cenu. Nechoď, milý, mladý priateľ, nechoď za šťastím, lebo naisto by si bol nešťastný! Alebo vieš ty, v čom záleží tvoje šťastie, alebo to niekto vie? Čo dnes pokladáš za najvyššie šťastie, to zajtra poznáš ako najväčšie nešťastie. Drž sa teda toho, čo je tvojou úlohou, aby si žijúc žil v ľudskosti. Ty sám si svojím cieľom, tvoj život je tvojím poslaním; ale tento tvoj cieľ, toto tvoje poslanie je súčasne i cieľom a poslaním človečenstva. Zachovávaj si nežné city lásky a priateľstva, lebo aj to patrí k ľudskosti, ale ich požívanie nikdy nepokladaj za ten cieľ, za ktorým by si mal ísť ako za svojím poslaním. Ich zmeny znášaj mocným a samostatným duchom, bez samostatnosti nežiješ v ľudskosti. A z tohto hľadiska, prosím, dívaj sa na svoj minulý a na svoj budúci život. Ver mi, to hľadisko, z ktorého si ty vytvoríš svoje poňatie vlastného života, je konečná múdrosť všetkej filozofie. Zostaň verný tomuto hľadisku; lebo vernosť je jediný základ nášho duchovného života. Ži tak, aby tvoj život stvoril v tebe krasocitnú povedomosť ľudskosti tvojho života a nikdy ťa nič nezhrozí, nič neskľúči, nič bláznivé neomámi; tvoja vôľa a tvoje cítenie a pokojná vyrovnanosť tvojej duše sa naplnia neprekonateľnou zmužilosťou; budeš cítiť radosť i žalosť, keď nepoprieš ľudskosť v cite, ale to všetko tvoj pokoj nezruší.“

Koniec ukážky