Howard Phillips Lovecraft

VOLANIE CTHULHU

a iné hrôzostrašné príbehy

Sol Noctis
Zvolen 2024

Translation & notes © 2023, 2024 Ivan Šebesta

Afterword © 2023, 2024 Sebastián Jahič

Cover & illustrations © 2023, 2024 Marcel Hamza

© 2023, 2024 Sol Noctis

ISBN (fyzická kniha) 978-80-99977-23-6
ISBN (epub) 978-80-99977-28-1
ISBN (mobi) 978-80-99977-29-8

Táto elektronická kniha je predmetom autorského práva a nie je voľne šíriteľná.

Obsah

Úvodná poznámka

Dagón

Nyarlathotep

Vyvrheľ

Krysy v stenách

Volanie Cthulhu

Farba z vesmíru

Hrôza v Dunwichi

Mačky z Ultharu

Bezmenné mesto

Slávnosť

História Necronomiconu

Howard Phillips Lovecraft – krátky životopis

Príloha

ÚVODNÁ POZNÁMKA

„Najstaršou a najsilnejšou ľudskou emóciou je strach; najstarší a najsilnejší strach je ten z neznáma.“

— H. P. Lovecraft

Americký autor predovšetkým hororových príbehov Howard Phillips Lovecraft (1890–1937) sa dodnes teší nesmiernej obľube. Je nám cťou, že môžeme čitateľovi predstaviť výber z jeho tvorby v slovenskom jazyku.

Príbehy vybral a zoradil prekladateľ. Prvých sedem je usporiadaných chronologicky v poradí, v ktorom ich autor napísal. Z nich prvé štyri sú reprezentatívne pre jeho rané obdobie: fantastický Dagón (1917), snovo-prorocký Nyarlathotep (1920), gotický Vyvrheľ (1921) a hrôzostrašné Krysy v stenách (1923). Čitateľ teda môže sledovať postupné dospievanie autorovho štýlu.

Ďalšie tri texty, Volanie Cthulhu (1926), Farba z vesmíru (1927) a Hrôza v Dunwichi (1928) sú väčšieho rozsahu a predstavujú autorovu „dospelú“ tvorbu. Všetky patria k Lovecraftovým autorským vrcholom a sú všeobecne považované za nedostižné klasiky.

V posledných troch príbehoch sa vraciame do autorovho raného obdobia. V poviedkach Mačky z Ultharu (1920), Bezmenné mesto (1921) aj Slávnosť (1923) sú prvky hororu vyvážené prvkami fantastiky. Nakoniec História Necronomiconu (1927) je krátka esej rozvíjajúca mytológiu Lovecraftovho fiktívneho sveta.

Príbehy z poslednej dekády autorovej tvorby, ako aj ďalšie zatiaľ vynechané skoršie príbehy radi prinesieme v budúcich zbierkach.

Každý príbeh uvádza krátky úvod prekladateľa. K textu sú pripojené prekladateľove poznámky, ktoré slúžia pre lepšie pochopenie textu a jeho historického kontextu. Komentované pasáže sú v Lovecraftovom texte vyznačené číselným indexom.

Za beletristickú časť je zaradený krátky životopis H. P. Lovecrafta z pera Sebastiána Jahiča.

Vydanie sprevádzajú ilustrácie Marcela Hamzu.

Publikáciu uzatvára príloha s ukážkami historických materiálov súvisiacich s Lovecraftovou tvorbou.

DAGÓN

Lovecraft napísal svoju ranú poviedku Dagón v lete roku 1917 a je vôbec prvou, v ktorej sa stretneme s mnohými motívmi typickými skôr pre jeho neskoršiu tvorbu. Pripomína poviedky Edgara Allana Poea štýlom, nie však obsahom, pretože na čitateľa sa tu z textu vyroja prastaré bytosti, stratené kontinenty a mátožná neistota, či sa opisované udalosti vôbec odohrali, alebo sú iba výplodom rozprávačovej psychózy. Dagón bol prvýkrát publikovaný v novembrovom čísle periodika The Vagrant v roku 1919 a následne sa objavil aj vo Weird Tales, vol. II, č. 3 (október 1923).

Píšem vo veľkom rozrušení, pretože túto noc zomriem. Som bez peňazí a došli mi posledné zásoby drogy, ktorá jediná robila môj život znesiteľným. Nevydržím to: keď dopíšem tento list, vyskočím z tohto podkrovného okna rovno na špinavú ulicu pod ním. Nemyslite si však, že keďže som závislý od morfia, iste musím byť aj slaboch či zbabelec. Keď si prečítate tieto chvatom načmárané riadky, možno začnete tušiť — aj keď to nikdy celkom nepochopíte —, prečo som sa musel zabiť, keď už som nemohol zabudnúť.

Stalo sa to v jednej z najodľahlejších a najmenej preskúmaných častí Tichého oceánu. Bol som správcom nákladu na obchodnej lodi, čo padla za obeť nemeckému torpédoborcu. Veľká vojna¹ sa rozpútala iba nedávno a kaiserova² flotila bola postrachom všetkých morí. Pre Nemcov sme boli ľahká korisť; so mnou aj so zvyškom posádky však jednali spravodlivo a čestne, ako sa s vojnovými zajatcami patrí. Popravde ich dozor nad nami bol tak zhovievavý, že už piaty deň po zajatí som im utiekol v malom člne, do ktorého som včas skryl nadostač jedla a vody.

Keď som od nich bol konečne ďaleko, sám a slobodný, nemal som jasnú predstavu o svojej polohe. V navigácii som sa nikdy nevyznal. Z pohybu slnka a postavenia hviezd som vydedukoval, že musím byť niekde južne od rovníka. Svoju zemepisnú dĺžku som mohol iba hádať a na dohľad som nemal žiadny ostrov či breh. Počasie bolo pokojné, a tak som niekoľko dní iba bezcieľne plával pod páliacim slnkom. Dúfal som, že na mňa natrafí zatúlaná loď alebo ma morské prúdy vynesú na breh obývateľného ostrova. Ani loď, ani breh však neprichádzali, až som si v samote začal zúfať nad ustavičným zovretím nekonečnej modrej oblohy a oceánu.

Prišlo to, keď som spal. Nikdy sa nedozviem, čo presne sa stalo: nezobudilo ma to, hoci ma tej noci sužovali strašné sny. Keď som sa konečne prebral, polovicu tela som mal ponorenú do mazľavého, odporného čierneho blata, čo sa rozpínalo všade navôkol ako jednoliate rozvlnené more, v ktorom bol kúsok odo mňa zaborený môj čln.

Ak si myslíte, že ma tá nečakaná a pozoruhodná zmena scenérie ohromila, mýlite sa. Skôr než údivu som prepadol strachu, pretože zo smradu vo vzduchu a tej zahnívajúcej zeminy vychádzalo čosi desiace ma do špiku kostí. Všade bol cítiť hnilobný pach rozkladajúcich sa rýb a neopísateľných podmorských tvorov, čo vytŕčali z nechutného bahna tej nekonečnej roviny. Celú tú rozsiahlu krajinu obostieralo úplné ticho, čo vo mne vyvolávalo pocit nevoľnosti a ťažoby, ktorý ani nedokážem vysvetliť slovami. Nič tam nevydávalo ani najmenší zvuk a videl som iba to rovinaté čierne bahnisko, ktorého jednoliaty stojatý povrch ma prebodával nevýslovným desom.

Slnko pražilo z bezoblačnej oblohy; i tá sa zdala zmenená, takmer čierna, akoby odrážala farbu močiara pod mojimi nohami. Doplazil som sa k zakliesnenému člnu a napadlo mi, že túto náhlu zmenu prostredia môže vysvetliť iba jedna teória: rozsiahly sopečný výbuch musel vyniesť časť oceánskeho dna na hladinu, takže sa odkryli oblasti, ktoré milióny rokov ležali v nepredstaviteľných hlbinách. Vynesená časť oceánskeho dna bola tak rozsiahla, že príboj vĺn som nepočul ani v diaľke. Neboli tam ani žiadne čajky, čo by sa hostili na tých tisícoch mršín.

Niekoľko hodín som iba sedel v člne a dumal. Bol prevrátený nabok, takže som sa celý deň skrýval v jeho tieni. Ako čas plynul, blato vysychalo a zdalo sa, že spevnie dosť na to, aby sa po ňom dalo kráčať. Tú noc som spal iba málo; na druhý deň som si zhotovil batoh, do ktorého som vložil jedlo a vodu, a pripravil som sa na pešiu cestu k moru a možno aj k civilizácii.

Na tretie ráno som zistil, že pôda už dostatočne stvrdla a môžem po nej bez obáv vykročiť. Zápach rýb bol na nevydržanie, ale v porovnaní s mojimi ostatnými problémami to bola iba malá nepríjemnosť. Smelo som teda vyrazil v ústrety neznámemu cieľu. Celý deň som kráčal na západ a namieril som si to k akémusi pahorku, ktorý sa dvíhal v diaľke nad jednotvárnou rovinou. Na noc som sa utáboril, a hoc som celý nasledujúci deň kráčal k pahorku, zdalo sa, že som sa priblížil len o kúsok. Večer štvrtého dňa som konečne dorazil k úpätiu hory, ktorá bola oveľa vyššia, než sa zdala z diaľky. Lemovala ju ostrá roklina oddeľujúca ju od zvyšku pláne. Na výstup som bol príliš unavený, takže som v ten večer spal v jej tieni.

Neviem, prečo som mal také divoké sny. Skôr než nad východnú pláň vystúpil ubúdajúci mesiac, bol som na nohách, zaliaty studeným potom a pevne rozhodnutý, že viac už spať nebudem, pretože tie mátožné sny by som už nezniesol. Keď som navyše zbadal jasnú žiaru luny, hneď som pochopil, aké nerozvážne bolo putovať cez deň. Teraz, keď slnko nepečie, cesta nebude ani zďaleka tak vysiľujúca. Cítil som, že mám dosť síl na zvládnutie výstupu, čo sa mi len pred pár hodinami zdal príliš náročný. Zbalil som si teda batoh a vykročil na stúpavý terén.

Zmienil som, že nemenná jednoliatosť tej rozsiahlej končiny vo mne vyvolávala neurčitú tieseň. Ten pocit sa vo mne znásobil, keď som vyliezol na vrchol vyvýšeniny a zadíval sa na druhú stranu, dole do akejsi gigantickej jamy či kaňonu. Čierne hlbiny boli ponorené do úplnej tmy, pretože mesiac ešte nevyšiel dosť vysoko. Cítil som sa, akoby som stál na konci sveta a hľadel do bezodného chaosu večnej noci. Vybavovali sa mi pasáže zo Strateného raja,³ najmä verše o Satanovom štveraní sa naprieč nepreniknuteľným panstvom temnoty.

Keď už bol mesiac dosť vysoko, zazrel som pred sebou svahy údolia. Neboli tak strmé, ako som si sprvu myslel, a výbežky skál podobné schodom umožňovali pomerne ľahký zostup. Keď som klesol niekoľko stoviek stôp, sklon sa veľmi zostril. Hnalo ma však zvláštne volanie, ktoré nedokážem s určitosťou opísať, a to ma primälo neustať v zliezaní. Nakoniec som sa ocitol na rovnej plošine a hľadel som do pekelných hlbín, kam ešte žiadne svetlo nepreniklo.

Zrazu som si všimol veľký osamelý stĺp na protiľahlom svahu, čo sa rozžiaril bielym svetlom v lúčoch práve vystúpivšej luny. Je to iba obrovský kus skaly, pomyslel som si. Mal som však neodbytný dojem, že jeho tvar a umiestnenie svedčia o jeho neprirodzenom pôvode. Ďalšie pozorovanie ma naplnilo pocitmi, ktoré nedokážem dobre vyjadriť, pretože ten masívny monolit s jasnými hranami bol velikánsky a zaiste sa skrýval na dne oceánu už od čias, keď bol svet mladý — a dospel som k záveru, že ho museli postaviť a možno aj uctievať živé a mysliace bytosti.

Ohromilo ma to a preľakol som sa, zároveň ma však hnala zvedavosť vlastná vedcovi či archeológovi. Rozhodol som sa, že bližšie preskúmam svoje okolie. Luna sa už blížila k zenitu a žiarila zvláštnym výdatným svitom nad pohorím týčiacim sa naproti. Odhaľovala akési jazero na dne rokliny, ktoré sa tiahlo doprava aj doľava až za obzor. Stál som od neho len kúsok, takmer som sa ho dotýkal nohami. Malé vlnky na protiľahlom brehu omývali ten kyklopský monolit, na povrchu ktorého som rozoznal veľké nápisy a dokonca aj reliéfy. Nápisy mali formu akýchsi zvláštnych hieroglyfov a nepodobali sa ničomu, čo by som v minulosti videl v knihách. Písmo sa z veľkej časti skladalo z konvenčných symbolov pre rôzne morské tvory, ako sú ryby, úhory, chobotnice, kôrovce, mäkkýše a podobne. Niektoré symboly očividne predstavovali podmorské živočíchy, ktoré nie sú modernému svetu známe, ale ich zahnívajúce telá som videl počas svojej púte po vysušenom oceánskom dne.

Najviac ma uchvátili výjavy na reliéfoch. Na druhej strane vodnej plochy boli jasne viditeľné obrazy nesmiernej veľkosti, ktoré by v Dorém⁴ vyvolali závisť. Myslím si, že tie postavy mali predstavovať ľudí — či aspoň akýsi druh ľudí, ktorý bol zobrazený pri radostných hrách v nejakej podmorskej jaskyni; inde zas ako sa klania pred monolitickou svätyňou, ktorá sa tiež zdala byť pod vodou. Ich tváre a celkovú podobu sa neodvažujem do podrobností opísať, pretože pri spomienke na ne omdlievam. Grotesknejšie by ich nevymysleli ani Poe⁵ či Bulwer.⁶ Vyzerali ako akýsi ohyzdní ľudia, na rukách a nohách mali blany. Mali šokujúco široké a ovisnuté pery, sklenené, vypúlené oči a mnohé ďalšie rysy, na ktoré mi je veľmi nepríjemné sa rozpamätávať. Zaujímavé bolo, že tie bytosti sa zdali omnoho väčšie, než by v porovnaní so svojím prostredím mali byť: jedna z nich bola napríklad zobrazená, ako zabíja veľrybu len o málo väčšiu, než je ona sama. Ich veľkosť bola vskutku groteskná a prazvláštna — po čase som ale zhodnotil, že to museli byť iba imaginárni bohovia nejakého primitívneho národa moreplavcov a rybárov, ktorého posledný potomok zahynul dávno pred zrodením prvého neandertálca či človeka piltdownského.⁷ V bázni pred týmto nečakaným nazretím do minulosti, o ktorej nič netušili ani tí najodvážnejší antropológovia, som tam stál a rozjímal, zatiaľ čo luna sa mihala v prazvláštnych odrazoch na tichej hladine predo mnou.

Potom to znenazdajky prišlo. Najprv sa voda jemne rozvírila... a zrazu z nej vysoko nad temné vody vykĺzlo to monštrum! Bolo obrovské, polyfémske⁸ a odporné: úchvatný netvor z najhorších nočných môr, čo vystrelil rovno k monolitu a obopäl ho svojimi obrími šupinatými rukami; nato sklonil svoju obludnú hlavu a vychrlil zo seba sled dávivých zvukov. Potom som asi zošalel.

Zo svojho zbesilého výstupu na horu a delirickej cesty späť k uviaznutému člnu si pamätám len málo. Zdá sa mi, že som veľa spieval, a keď som už spievať nemohol, čudne sa som smial. Matne si spomínam na veľkú búrku, ktorá prišla nedlho po návrate k člnu. Určite viem, že som počul hrmenie, hvízdanie a iné zvuky, aké príroda vydáva len vo svojom najväčšom hneve.

Vyšiel som z tieňov a ocitol sa v nemocnici v San Franciscu. Priviedol ma tam kapitán americkej lode, ktorej posádka ma vytiahla z člna uprostred oceánu. V delíriu som vytáral viac, než bolo múdre, ale moje reči aj tak nikto nebral vážne. Moji záchrancovia nezachytili žiadne správy o oceánskom dne vynorivšom sa kdesi v Pacifiku, a ani ja som na tom viac netrval, lebo som vedel, ako neuveriteľne to musí znieť. Raz som navštívil jedného slávneho etnológa a pobavil ho svojimi otázkami ohľadom starej filištínskej legendy o Dagónovi, Rybom bohovi. Po chvíli mi ale bolo jasné, že pán profesor sa na niektoré veci pozerá veľmi úzkoprso, takže som si ďalšie otázky nechal pre seba.

V noci, obzvlášť keď je krátko po splne a mesiac ubúda, tá vec sa mi znova zjavuje. Skúšal som morfium, ale prinieslo mi iba dočasnú úľavu a navyše zo mňa spravilo beznádejného narkomana. Teraz, keď po sebe zanechám toto svedectvo, aby sa z neho iní poučili či sa mi opovržlivo vysmiali, konečne môžem so všetkým skoncovať. Neraz sa sám seba pýtam, či to celé nebol len prelud — horúčkovitý sen, čo sa mi prisnil, keď som driemal v člne uprostred oceánu a nemal sa kam skryť pred rozpáleným slnkom po úteku z nemeckej lode. Také otázky si kladiem, ale v odpovedi sa mi neustále vracia neuveriteľne živá príšerná vízia. Kedykoľvek pomyslím na hlbiny oceánu, rozochvejem sa z predstavy tých bezmenných vecí, ktoré sa možno aj teraz plazia po jeho slizkom dne, uctievajú svoje prastaré modly a ryjú si svoje hnusné podobizne do vodou nasiaknutej žuly podmorských obeliskov. Sníva sa mi o strašnom dni, keď vykročia z hlbín na súš a vo svojich páchnucich pazúroch stiahnu do mora zvyšky zúboženého, vojnou vyčerpaného ľudstva — alebo o dni, keď sa pevnina ponorí do mora a temné dno oceánu vystúpi nad hladinu, nastoľujúc pandemonium⁹ po celom svete.

Blíži sa koniec. Počujem akýsi vrzgot od dverí, akoby sa o ne opieralo ozrutné slizké telo. Nesmie ma nájsť. Bože, tá ruka! To okno! To okno!

NYARLATHOTEP

Nyarlathotep je úchvatná ornamentálna poviedka, v ktorej sa prelínajú motívy vyspelých technológií a mystického tajomna, kozmického úpadku a dimenzií mimo tohto sveta. Práve tu sa prvýkrát objavuje egyptský „boh“ Nyarlathotep, zvaný aj Hemžiaci sa chaos, ku ktorému sa Lovecraft v neskoršej tvorbe opakovane vrátil. Poviedku napísal začiatkom decembra 1920 a obratom ju aj publikoval v United Amateur, čísle datovanom „november 1920“, ktoré však reálne vyšlo o niekoľko mesiacov neskôr. Je to jeden z textov, v ktorých sa Lovecraft nechal inšpirovať vlastnými snami: Nyarlathotepa začal písať okamžite po prebudení a prvý odsek dopísal skôr, než sa mu myseľ celkom rozjasnila...

Nyarlathotep... hemžiaci sa chaos... som posledný... rozpoviem to naslúchajúcemu svetu...

Nepamätám si, kedy presne to začalo, ale bolo to pred mesiacmi. Napätie v spoločnosti sa dalo krájať. Okrem politických a sociálnych nepokojov sme cítili zvláštny pocit neustálej fyzickej hrozby — a to hrozby tak rozsiahlej a všeobsažnej, že kým neupadnete do najhoršej horúčky a blúznenia, neviete si to predstaviť. Pamätám si, že som stretával ľudí s bledými a ustrašenými tvárami, čo si šepkali výstrahy a proroctvá, ktoré sa nik neodvážil zopakovať nahlas či priznať, že ich počul. Krajinu gniavil pocit ťažkej viny a z priepastí medzi hviezdami duli chladné vetry, ktoré vyhnali trasúcich sa ľudí na temné a osamelé miesta. Aj v následnosti ročných období nastala diabolská zmena — jesenné teplo desivo neslablo a všetci cítili, že svet a možno aj celý vesmír prešiel spod vlády známych bohov a síl do moci tých bohov a síl, čo nie sú známi.

Práve v tých dňoch Nyarlathotep opustil Egypt. Nikto ho nepoznal, ale v žilách mu kolovala stará egyptská krv a vyzeral ako faraón. Keď ho felah¹⁰ zbadal, pokľakol, hoc sám nevedel prečo. Vravel, že povstal zo zabudnutia starého dvadsaťsedem storočí a počul správy z miest mimo tejto planéty. Tak do civilizovaného sveta vkročil Nyarlathotep — tmavý, štíhly a zlovestný. Vždy si kupoval zvláštne nástroje zo skla a kovu, aby ich spájal a prerábal do nástrojov ešte podivnejších. Veľa rozprával o vedách — o elektrine a psychológii — a preukazoval moc, z ktorej diváci zostávali bez slov. Jeho sláva šmahom vyletela do nedozerných výšin. Ľudia sa navzájom povzbudzovali, aby šli za Nyarlathotepom, a chveli sa strachom. Kam Nyarlathotep prišiel, pokoj sa odtiaľ vytratil, lebo vždy po polnoci sa tam ulicami rozniesol vreskot ľudí sužovaných nočnými morami. Nikdy predtým nemala verejnosť podobný problém, ale teraz by správcovia najradšej zakázali spať od polnoci do rána, len aby všeobecné šialenstvo svojou hrôzyplnosťou nerušilo ten bledý, užialený mesiac, čo žiaril na zelené vody žblnkajúce pod mostmi a na staré veže, čo sa zabodávali do chorľavej oblohy.

Pamätám si deň, keď Nyarlathotep pricestoval do nášho mesta — toho veľkého, starého, strašného mesta, v ktorom sa spáchali nespočetné zločiny. Upozornil ma naňho priateľ a spomenul mi aj jeho fascinujúce a očarujúce zjavenia, takže som zahorel túžbou poznať jeho najskrytejšie tajomstvá. Povedal mi, že sú desivejšie a úchvatnejšie než moje najdivšie predstavy, že sa tam na plátno v tmavej miestnosti premietajú proroctvá,¹¹ aké sa nik okrem Nyarlathotepa neodváži prorokovať, a že keď sa tam vyroja iskry, berie si od ľudí to, čo si ešte nebral nik pred ním, a im to potom vidno na očiach. Šepkalo sa, že koho takto Nyarlathotep poznačil, ten videli veci, aké iní nevideli.

V jeden horúci jesenný večer som sa pripojil k nepokojným davom, aby som Nyarlathotepa navštívil. Prešli sme sparnou nocou hore po nekonečných schodoch do dusnej miestnosti. Na plátno tam premietali výjavy zahalených postáv v kapucniach uprostred ruín; za nimi sa mihali zlovoľné žlté tváre, čo vykúkali spoza zničených monumentov.¹² A videl som, že svet zápasí s čiernotou a bojuje proti vlnám deštrukcie, čo sa valili z hlbín vesmíru, vírili na oblohe, mútili svetlo a hubili hasnúce, chladnúce slnko. Potom sa divákom okolo hláv roztancovali iskry a vlasy sa im postavili dupkom, zatiaľ čo odkiaľsi priplachtili tiene grotesknejšie, než dokážem opísať, a sadli im na hlavy. A keď už som dokonca aj ja, odmeraný a nadmieru vedecky orientovaný, zamrmlal akýsi protest, skloňujúc „šarlatánstvo“ a „statickú elektrinu“, Nyarlathotep nás všetkých vyhnal zo sály, dole po točivých schodoch do vlhkých, horúcich, vyľudnených polnočných ulíc. Zakričal som, že sa nebojím, že nikdy som sa ničoho nebál, a ostatní, azda aby sa utešili, to kričali so mnou. Jeden po druhom sme odprisahali, že naše mesto je presne rovnaké ako predtým; že je v ňom stále život. Keď potom elektrické lampy jedna po druhej pozhasínali, zanadávali sme si na firmu, čo ich mala na starosti, a smiali sme sa na grimasách, do ktorých sme posmešne vykrúcali naše tváre.

Myslím si, že sme cítili, že na nás zo zelenavého mesiaca čosi dopadá, lebo keď sme sa v noci museli spoľahnúť na jeho svetlo, mimovoľne sme sa usporiadali do prazvláštnych útvarov a zdalo sa, že vieme, kam kráčame, hoc sme sa na to neodvážili pomyslieť. V jednej chvíli sme sa pozreli na dlažbu a zistili, že dlaždice sú vylámané, rozbité a mnohé zarástla tráva. Videli sme aj podlhovasté kusy zhrdzaveného kovu tam, kde mala byť dráha pre električky.¹³ Potom sme na nich zbadali osamelý vozeň s vybitými oknami — ošarpaný, dokrútený, takmer prevalený na bok. Rozhliadli sme sa a spoznali, že tretia veža pri rieke kamsi zmizla a siluete druhej chýbal vrchol. Potom sme sa rozdelili a šli sme za sebou v úzkych radoch; zdalo sa, že každý rad kráča iným smerom. Jeden zmizol do úzkej uličky po našej ľavici a ostala po ňom len ozvena po šokovanom zastonaní. Druhý rad sa vplazil cez papradím obrastený vchod do podzemia, pričom kvílil šialeným smiechom. Môj rad privábili šíre polia za mestom a zakrátko sme pocítili chlad, čo odohnal teplo tej horúcej jesene — pretože sme prišli až k ponurému močarisku a vôkol nás sa zaskvel pekelný ligot luny na zlovestnom snehu. Ten nevysvetliteľný sneh pokrýval zem iba v jednom smere, v ktorom ležala tiesňava o to temnejšia, o čo černejšie boli jagotajúce sa skalné steny po jej stranách. Náš rad sa zdal vskutku veľmi úzky, keď zasneným a tackavým krokom vykročil priamo do tej tiesňavy. Ja som otáľal vzadu, pretože ma tá čierna trhlina uprostred zelenkavého snehu desila a marilo sa mi, že som začul ozvenu znepokojivého náreku, čo azda vydal jeden z mojich spoločníkov, ktorého pohltila tma. Nedokázal som však zastaviť svoje kroky, akoby som bol pripútaný k tým, ktorí šli predo mnou. Kráčal som teda vpred a napoly sa vznášal medzi ohromnými snehovými závejmi, rozochvený a prestrašený, a vstúpil som do slepého víru nepredstaviteľných vecí.

Vreskot a osvietenie, či nemota a nepríčetnosť — to vedia len božstvá vekov minulých. Chúlostivý, chorý tieň sa zvíja v rukách, čo nie sú rukami, a skazonosné víchrice ošľahávajú sinalé hviezdy, kradnú ich jas a nevidomo sa ženú kamsi okolo prízračných polnocí hnijúceho vesmíru a mŕtvolných svetov sťa zdochlín posiatych vredmi, ktoré boli kedysi mestami. Za hranicami svetov žiaria nejasné vízie chimérických vecí, obrysy stĺporadí znesvätených chrámov na bezmenných skalách pod rovinou priestoru, čo siahajú až do závratných vákuí nad panstvami svetla a temnoty. A naprieč touto rakvou univerza duní tlmená, šialená hra na bubny a s ňou tam znie i vysoký, monotónny hvizd fláut, ktorého zdroj leží kdesi v nepredstaviteľných, neosvetlených komnatách mimo času: a na to ohyzdné pišťanie a búšenie pomaly, ťarbavo a absurdne tancujú kolosálni, pochmúrni, človeku celkom cudzí bohovia — tie slepé, nemé, nemysliace monštrá, ktorých dušou je Nyarlathotep.

VYVRHEĽ

Vyvrheľ, niekedy prekladaný aj pod svojím pôvodným anglickým názvom Outsider, je azda najslávnejšia Lovecraftova krátka poviedka a jeden z vrcholov jeho ranej tvorby. Napísal ju v lete roku 1921 a publikoval vo Weird Tales v apríli 1926. Kombinuje prvky hororu, fantasy a gotickej fikcie. Lovecraft o Vyvrheľovi priznal, že je jeho „najväčšou, hoci nevedomou imitáciou tvorby [Edgara Allana] Poea“. Podiel inšpirácie je ľahké pripísať aj Frankensteinovi (1818) od Mary Shelleyovej. Po Vyvrheľovi niesla meno aj vôbec prvá knižná publikácia Lovecraftových textov, posmrtne vydaná zbierka The Outsider and Other Fictions (1939).

Tú noc zrel Barón mnoho žiaľov v snoch,

rytierskych hostí spánok tlačil morou,

stríg, diablov, tučnou hrobnou červa stvorou

a tieňom dlho.

— Keats¹⁴

Nešťastný je ten, komu spomienky na detstvo prinášajú iba smútok a strach. Biedny, kto sa obzrie a vidí osamelé hodiny, čo strávil v rozľahlých pochmúrnych komnatách s hnedými závesmi a radmi zaprášených starých kníh, alebo tiež v bázni sa prechádzajúc súmračnými hájmi medzi obrovskými, révou obtočenými stromami, čo tamhore mlčky mávajú konármi. Taký údel mi však bohovia nadelili — mne, zmätenému a sklamanému, prázdnemu a zlomenému. A predsa som s tým zvláštne zmierený a zúfalo ľpiem na niekoľkých vädnúcich spomienkach, keď práve hrozí, že moja myseľ sa obráti tam, k tomu druhému.

Neviem, kde som sa narodil; spomínam si iba na to, že ten zámok bol nekonečne starý a nekonečne strašný, plný temných chodieb, a strop bol veľmi vysoko, pokrytý pavučinami a tieňmi. Kamene na rozpukanej podlahe boli vždy hanebne vlhké a všetko tam ohavne páchlo, akoby tam práchnivela hromada mŕtvol niekoľkých minulých pokolení. Nikdy tam nebolo svetlo, takže som občas zapálil sviečky a pre útechu sa zapozeral do tanca ich plamu. Ani vonku nebolo vidieť slnko, pretože tie strašné stromy siahali vyššie než najvyššia prístupná veža. Bola tam jedna čierna veža, ktorá sa vzpínala vysoko nad koruny stromov k nepoznanej oblohe, ale tá bola sčasti zborená a jej vrchol nedostupný, ibaže by ste sa vyštverali po holej stene, kameň po kameni.

Na tom mieste som musel žiť roky. Presnejšie ten čas odhadnúť neviem. Zvláštne bytosti sa museli starať o moje potreby, ale nespomínam si, že by tam bol niekto okrem mňa, dokonca ani žiadny živý tvor okrem nehlučných krýs, netopierov a pavúkov. Nech sa o mňa staralo čokoľvek, muselo byť strašne staré, pretože môj prvý vnem inej živej osoby spočíval v tom, že mi bola akosi spotvorene podobná, hoc bola dokrútená a vädla a upadala, podobne ako samotný hrad. Tiež musím spomenúť, že sa mi nezdalo nič groteskné na kostiach a kostlivcoch, ktorými boli vystlané niektoré z kamenných krýpt hlboko v základoch pevnosti. V predstavách som si tie veci spájal s každodennými udalosťami a považoval som ich za prirodzenejšie než živé bytosti, ktoré som poznal iba z farebných ilustrácií nájdených v zatuchnutých knihách. Z tých kníh som sa naučil všetko, čo viem. Neposmeľoval a neviedol ma žiadny učiteľ a nepamätám si, že by som za celé tie roky počul jediný ľudský hlas — ani svoj vlastný nie, pretože síce som sa dočítal, že existuje niečo také ako reč, nikdy mi nenapadlo skúsiť niečo povedať. Na svoj výzor som tiež ani nepomyslel, pretože na hrade neboli žiadne zrkadlá a iba inštinktívne som sa považoval za podobného mladíckym postavám, ktorých maľby a kresby som našiel v knihách. Zdalo sa mi, že som mladý, pretože som si pamätal tak málo.

Vonku, na druhej strane blatistej priekopy, pod tichými, nemými stromami, som často ležal a celé hodiny sníval o tom, čo som čítal v knihách, a túžobne som si predstavoval samého seba medzi radostnými zástupmi veselých ľudí v slnkom zaliatom svete, ďaleko od tohto nekonečného lesa. Raz som sa z neho pokúsil utiecť, ale ako som sa vzďaľoval od hradu, tma neustále hustla a vzduch sa chvel množiacim sa strachom. Ozlomkrky som teda utekal späť, aby som sa nestratil v tom bludisku ticha a bezhraničnej noci.

Tak som naprieč nemennými súmrakmi sníval a čakal, hoc som netušil na čo. Potom sa v tônistej samote moja túžba po svetle tak veľmi roznietila, že som jej už nemohol viac odolať a vydal som sa do veľkej čiernej zborenej veže, čo sa týčila vysoko nad lesom k nepoznanej oblohe. Konečne som sa rozhodol, že sa vyšplhám po jej vnútornom múre, bárs by som pritom aj spadol a zabil sa, pretože mi bolo lepšie zhynúť pri pokuse uzrieť svetlo dňa než ďalej žiť bez neho.

Stúpal som vlhkým pološerom po vetchom a starom kamennom schodisku, až som prišiel na miesto, kde sa schody končili. Tam som nazbieral odvahu, prichytil sa malých výklenkov v stene a začal šplhať nahor. Desivý a strašný bol výstup mŕtvou, kamennou vežou, ktorá bola celá čierna, znivočená a pustá, zatiaľ čo vyrušené netopiere zlovestne, no bezhlučne lietali vôkol. Ešte desivejšie a strašnejšie však bolo, ako pomaly som napredoval, pretože nech som sa štveral, ako som sa štveral, temnota ani trochu nezredla a striaslo ma, keď sa mi zazdalo, že plesne a vlhka je tu čoraz viac. Divil som sa, prečo som ešte neprišiel k svetlu, ale zakázal som si čo i len pomyslieť na cestu späť. Chlácholil som sa myšlienkou, že vonku musela prísť náhle noc, a jednou rukou som sa načiahol k okennému výklenku, aby som vykukol von a zhodnotil, ako vysoko som sa už vyšplhal.

Potom konečne, po večnosti strávenej ustráchaným, slepým lezením som pocítil, že som sa hlavou dotkol stropu, či aspoň akejsi prekážky. V temnote som sa načiahol voľnou rukou, ohmatal som zátarasu a zistil, že je z kameňa a že ňou nepohnem. Musel som prejsť po obvode slizkých múrov, držiac sa čohokoľvek, čoho sa držať dalo, kým som voľnou rukou konečne našiel miesto, kde sa prekážka dala nadvihnúť, a opäť som sa pohol smerom nahor, vytláčajúc hlavou ten poklop či dvere, zatiaľ čo som sa dvíhal oboma rukami. Žiadne svetlo sa tam nezablyslo a keď som sa vyšvihol vyššie, vedel som, že môj výstup sa nateraz skončil, pretože ten poklop boli v skutočnosti padacie dvere, ktorými som sa dostal na okrúhle kamenné poschodie, ktorého obvod bol širší než obvod vnútra veže podo mnou. Nepochybne som sa dostal do priestrannej vyhliadkovej komnaty. Opatrne som sa vplazil dnu a striehol, aby padacie dvere nepadli späť na miesto — hoc práve to sa takmer okamžite stalo. Vyčerpaný som sa teda rozvalil na kamennú podlahu a započúval sa do čudesnej ozveny hlučného zaklapnutia dverí, dúfajúc, že keď to bude potrebné, dokážem ich znovu otvoriť.

V domnienke, že som už v obdivuhodnej výške vysoko nad konármi stromov, som sa pozviechal, postavil sa na nohy a tápal po stenách, aby som našiel okno a konečne sa prvýkrát pozrel na oblohu, na lunu a hviezdy, ktoré som dovtedy poznal len z kníh. Po každom ohmataní múrov som sa však sklamal, lebo som našiel iba akési zvláštne mramorové police, v ktorých boli uložené divné podlhovasté schránky znepokojivej veľkosti. Stále viac som sa čudoval a žasol, aké starobylé tajomstvá sa môžu ešte skrývať v tejto vysokej komnate, čo bola toľké veky odrezaná od zvyšku hradu. Potom sa moje ruky nečakane dotkli širokého výklenku, kamenného portálu a v ňom dverí zo zvláštnej, drsnej látky. Boli zamknuté, ale vypäl som všetky sily a vylomil ich smerom dovnútra. Potom ma premklo to najväčšie vytrženie, aké som kedy pocítil, pretože rovno predo mnou, nad krátkym kamenným schodiskom a za zdobenými železnými mrežami, svietil okrúhly, striebrom žiariaci spln, aký som do tej chvíle videl iba v snoch a nejasných víziách, ktoré sa ani neodvažujem nazvať spomienkami.

Radujúc sa, že mám pred sebou vrchol hradu, vykročil som, aby som vyšiel po niekoľkých posledných schodoch. Mesiac však náhle zahalil mrak a ja som vo svojom nadšenom zhone zakopol, takže zvyšok schodiska som radšej prešiel pomalým krokom v tme. Keď som sa priblížil k mrežiam, stále nebolo takmer nič vidieť. Opatrne som sa ich pokúsil otvoriť a zistil som, že sú odomknuté; no obával som sa ich otvoriť v obave, aby som sa nezrútil z tej nesmiernej výšky, ktorú som zdolal. Potom sa mesiac zas poznenáhla odhalil.

Najdémonickejšie zo všetkých zdesení je to, ktoré je úplne nečakané a groteskne neuveriteľné. Všetky moje minulé zážitky bledli v porovnaní s hrôzou, čo som práve uzrel — a tiež v porovnaní so všetkými závermi, ktoré z tej šokujúcej scény plynuli. Čo som videl, bolo práve tak prosté, ako aj ohromujúce: miesto korún stromov videných z ozrutánskej výšky sa mi naskytol pohľad na pevnú zem na úrovni mojich nôh, z ktorej vyrastali akési mramorové dosky a stĺpy, celé ponorené do tieňa prastarého kamenného kostola, ktorého zrútená veža ako prízrak korunovala tú mesačnú noc.

Čiastočne pri vedomí, roztvoril som mreže a položil nohu na chodník pokrytý bielym štrkom, ktorý sa tiahol dvoma smermi. Moja myseľ, hoc omámená a zmätená, stále dychtila po svetle a ani tento fantastický, nečakaný div ma nemohol odradiť od ďalšej cesty. Nevedel som ani nedbal, či som zošalel, snil alebo mi niekto učaroval: bol som pevne rozhodnutý ísť za svetlom a radosťou. Nevedel som, kto som, čo som, ani čo ma obklopuje, ale čím ďalej som zašiel, tým viac sa mi začala vynárať akási dávna spomienka a vďaka nej som neputoval tak úplne naslepo. Prešiel som bránou, opustil to miesto zoradených mramorových stĺpov a dosiek a vkročil do šírej krajiny. Chvíľami som šiel po vychodenej ceste, chvíľami som z nej zišiel a kráčal lúkami, kde iba roztrúsené zrúcaniny svedčili o tom, že kedysi dávno sa tu kľukatila cesta. Raz som musel preplávať bystrinu na mieste, kde hŕby popadaných kameňov nemohli byť ničím iným než poslednými zvyškami dávno zrúteného mosta.

Po dvoch hodinách som dorazil k miestu, ktoré asi od počiatku bolo cieľom mojej cesty. Bol to starobylý, brečtanom obrastený zámok, ktorý mi bol zvláštne povedomý; zároveň však bol podivný a miatol ma. Všimol som si, že priekopa bola naplnená vodou a niekoľko veží, ktoré som si dobre pamätal, bolo zrútených, a tiež ma plietlo, že zámok mal nové pristavané krídla. Najviac ma však udivovali a tešili otvorené okná, pretože za nimi žiarilo hrejivé svetlo a niesol sa z nich zvuk radostného hýrenia. Podišiel som k jednému z nich, nazrel dovnútra a zazrel vskutku zvláštne oblečené spoločenstvo. Veselili sa a živo diskutovali. Zdalo sa mi, že ľudskú reč počujem prvýkrát a mohol som iba hádať, o čom sa bavia. Niektoré tváre mali výrazy, ktoré vo mne vyvolali neuveriteľne vzdialené spomienky; iné mi boli celkom cudzie.

Cez prízemné okno som vliezol do nádherne osvetlenej miestnosti, netušiac ešte, že kráčam z jediného jasného a nádejného okamihu svojho života rovno do najčernejších kŕčov zúfalstva a poznania pravdy. Takmer ihneď po mojom vstupe sa rozpútala nočná mora a strhol sa sled príšerných udalostí celkom prevyšujúcich všetky moje dovtedajšie predstavy. Celého spoločenstva sa zmocnil náhly a nečakaný des hrôzostrašných proporcií, každá tvár sa vyškľabila v hroznej grimase a takmer z každého hrdla sa drali výkriky, čo trhali uši. Všetci sa rozutekali a tých, čo v panike zamdleli a padli, chvatom odtiahli ich prchajúci spoločníci. Mnohí si dlaňami zakryli oči a slepo a nemotorne trielili ozlomkrky von, rúcali nábytok a narážali do stien, kým konečne trafili do niektorých z mnohých dverí.

Ich výkriky ma šokovali a keď som zostal v tej vysvietenej miestnosti sám a zmätený, naslúchajúc vzdialenej ozvene ich revu, rozochvel som sa pri pomyslení na to, čo ich mohlo tak vydesiť. Miestnosť som si zbežne prehliadol. Vyzerala opustene, ale keď som sa pohol k jednému výklenku, zazdalo sa mi, že som zachytil akýsi pohyb za pozláteným oblúkom, ktorý viedol do vedľajšej, zvláštne podobnej miestnosti. Ako som sa k tomu oblúku približoval, vnímal som tú cudziu bytosť čoraz jasnejšie; a potom som vydal prvý a posledný zvuk, čo mi kedy vyšiel z úst — strašné zajačanie, ktoré ma vydesilo takmer rovnako ako jeho ohyzdná príčina —, lebo som v plnej, trýznivej živosti zočil to nepredstaviteľné, neopísateľné, neprirodzené monštrum, ktoré bolo tak hanebne odporné, že samotný pohľad naň premenil to veselé spoločenstvo na zmyslov zbavené, hystericky utekajúce stádo.

Nemôžem ani naznačiť, ako vyzeralo, pretože jeho zovňajšok v sebe snúbil všetko nečisté, nechcené, nenormálne a mrzké. Pokožku to malo mŕtvolne sinalú, čo vyvolávalo dojem rozkladu, staroby a zániku; celkový výzor bol hnilobný, ba priam záhrobný, ako nejaké pokrivené zjavenie; a celé to malo ohavné vyžarovanie čohosi, čo dobrotivá zem radšej skrýva pred ľudstvom. Boh vie, že to nebolo z tohto sveta — alebo že to k tomuto svetu už nepatrilo —, avšak vo svojom zhrození som si v chudorľavých a kostnatých rysoch tej beštie všimol, že to je akási dokrkvaná paródia na človeka, a v jej plesnivom, rozpadajúcom sa šatstve som si všimol čosi, z čoho ma zamrazilo ešte viac.

Takmer som skamenel, nie však dosť na to, aby som sa nepokúsil o útek, o biedny krok vzad, ktorým som však nezlomil kúzlo, ktorým ma tá bezmenná, mĺkva obluda držala vo svojej moci. Moje oči sa odmietali zatvoriť, lebo im uhranuli tie dve sklenené gule, ktoré na mňa odpudivo zízali. Našťastie sa môj zrak milosrdne rozostril a po prvotnom šoku mi ukazoval tú odpornú pabytosť iba rozmazane. Pokúsil som sa zdvihnúť ruku, aby som si pred tou vecou zakryl oči; no tak som zmeravel, že som nedokázal celkom ovládať svoju ruku. Ten pohyb ma vyviedol z rovnováhy, takže aby som sa vyhol pádu, zatackal som sa niekoľko krokov dopredu. Náhle a zmučene som si však uvedomil blízkosť tej mŕtvolnej veci a zdalo sa mi, že už počujem jej ohavné dychčanie. Bol som na pokraji šialenstva, ale uvedomil som si, že mám ešte možnosť zahnať ten páchnuci prelud rukou — a vtedy sa zrazu, v jednej kataklizmatickej sekunde kozmického zdesenia a pekelnej náhody, moje prsty dotkli zahnívajúcej vystretej laby toho monštra, ktoré sa krčilo pod zlatým oblúkom.

Nevyškrekol som — to všetci tí diabolskí ghúlovia¹⁵ lietajúci nočným vetrom vyškrekli za mňa, pretože v tej chvíli sa mi do mysle vovalila lavína dušu zmárajúcich spomienok. V sekunde som si spomenul na všetko, čo sa stalo; na to, čo som zažil pred tým hrôzyplným hradom a stromami, a náhle som rozpoznal aj tú zmenenú budovu, v ktorej som sa práve nachádzal. Predovšetkým som ale rozpoznal tú nesvätú ohavnosť, ktorá sa krčila predo mnou, keď som odlepil svoje špinavé prsty od tých jej.

Vo vesmíre však nie je len bolesť, ale aj útecha, a tá útecha spočíva v zabudnutí. V najvyššom úľaku toho okamihu som zabudol na všetko to, čo ma tak vydesilo, a výron čiernych spomienok sa rozptýlil do chaosu roztrhaných obrazov. Ako vo sne som utiekol z toho zatrateného miesta a utekal som rýchlo a nehlučne vo svetle žiariacej luny. Vrátil som sa na mramorový cintorín pri zrútenom kostole a zišiel po schodoch do mauzólea, kde som však zistil, že zapadnuté kamenné padacie dvere nevládzem otvoriť. Nebolo mi to ľúto, lebo som nenávidel ten starý hrad, aj tie prekliate staré stromy. Teraz už aj ja lietam nočným vetrom s chechtavými a priateľskými ghúlmi a cez deň sa s nimi ihrám v katakombách Nefren-Kaa¹⁶ v uzavretom a neznámom údolí Hadoth neďaleko Nílu. Viem, že svetlo nie je pre mňa, teda okrem mesačného svitu nad hrobkami Nebu; rovnako ako pre mňa nie je ani žiadne hýrenie, teda jedine to, čo sa rozpútava na bezmenných hostinách Nitokrisy pod Veľkou pyramídou.¹⁷ Vo svojej novonájdenej divosti a slobode však túto bolesť a odcudzenie už takmer vítam.

Hoci mi zabudnutie prinieslo pokoj, viem, že v tomto storočí a medzi tými, ktorí sú ešte ľudia, budem navždy vyvrheľ a cudzinec.¹⁸ Viem to už odkedy som načiahol ruku k tej ohavnosti pod tým veľkým pozláteným oblúkom — odkedy som vtedy vystrel prsty a dotkol sa chladného a nepoddajného povrchu nalešteného zrkadla.

KRYSY V STENÁCH

Krysy v stenách sú vo všeobecnosti považované za jeden z najlepších krátkych textov prvej dekády Lovecraftovej tvorby. Rozprávajú príbeh o rodinnej kliatbe, ktorá — ako sa neskôr ukáže — je spätá s prastarým kultom. Lovecraft poviedku napísal v auguste a septembri roku 1923 a pôvodne ju zaslal do pulpového magazínu Argosy, kde ju však odmietli, pretože bola „príliš hrôzostrašná“. Zakrátko ju však prijali vo Weird Tales a publikovali v marci 1924.

Dňa 16. júla 1923, keď posledný robotník dokončil svoju prácu, som sa presťahoval do Exhamského prepošstva.¹⁹ Renovovať ho bola ohromná výzva, pretože keď som ho kúpil, stála z neho už iba rozpadajúca sa kostra. Bolo to však sídlo mojich predkov, takže vysoké náklady ma nemohli odradiť. Bývať sa v ňom nedalo už od vlády Jakuba I.,²⁰ keď tragédia nesmierne zvrhlej, ale prevažne neobjasnenej povahy skosila hlavu rodiny, päť detí a niekoľko sluhov. Tieň podozrenia a strachu padol na tretieho syna, môjho priameho predka a jediného preživšieho tej opovrhovanej rodinnej línie. Pozemok pripadol naspäť korune, pretože jediný dedič bol obvinený z vraždy a ani sa nepokúsil dokázať svoju nevinu či bojovať o rodinný majetok. Zmocnila sa ho akási hrôza väčšia než svedomie či zákon a želal si len, aby mu tá stará budova zišla z očí a mysle. A tak Walter de la Poer, jedenásty barón z Exhamu, utiekol do Virgínie a založil si tam rodinu, ktorá sa v nasledujúcom storočí stala známa ako Delaporovci.

Exhamské prepošstvo za tie roky nikto neudržiaval, hoci sa neskôr stalo majetkom rodiny Norrysovcov a zásluhou svojej jedinečnej kompozitnej architektúry aj predmetom mnohých štúdií. Súčasťou jeho stavby boli gotické veže vyrastajúce zo saských či románskych múrov, ktorých základ bol ešte staršieho slohu, či skôr zmesi slohov: rímskeho, alebo dokonca — ak legendy neklamú — aj druidského či miestneho kymrického.²¹ Jeho základy boli jedinečné, pretože z jednej strany splývali s ostrým vápencovým bralom, na vrchu ktorého sa prepošstvo týčilo nad pustou dolinou, a tri míle na západ bola dedina Anchester.²² Akademici, hlavne architekti a historici, s radosťou skúmali tento prazvláštny pozostatok minulých storočí — vidiečania ho však nenávideli. Nenávideli ho už pred storočiami, keď tam žila moja rodina, a nenávideli ho aj potom, keď ho pokrývali už iba mach a pleseň. Nebol som v Anchestri zabývaný ani jeden deň a už mi museli vytárať, že pochádzam z prekliateho rodu; a tento týždeň robotníci nastražili v Exhamskom prepošstve výbušniny a teraz, keď celkom rozmetali jeho múry, zahladzujú ešte aj stopy po jeho základoch.

Svoj rodokmeň som poznal iba matne, ako aj skutočnosť, že môj prvý americký predok pricestoval do kolónií za záhadných okolností. O detailoch som nevedel nič, hlavne kvôli prísnej mlčanlivosti Delaporovcov. Na rozdiel od našich susedov plantážnikov sme sa našimi predkami nezvykli chvastať, či už to boli križiaci alebo iní stredovekí či renesanční hrdinovia; ani mi nikto neodovzdal žiadnu rodinnú tradíciu, dokonca ani zapečatenú obálku, akú pred občianskou vojnou zanechal každý dôležitý a zámožný muž svojmu najstaršiemu synovi, aby ju po jeho smrti otvoril. Cenili sme si úspechy, ktoré prišli až v Novom svete: boli to víťazstvá hrdého a rešpektovaného, hoc neveľmi spoločenského a celkovo odmeraného virgínskeho rodu.

Počas vojny sme však prišli o majetky a celá naša existencia sa zmenila po tom, čo vypálili Carfax, náš domov na brehu rieky James.²³ V tom požiari zahynul môj starý otec, ktorý bol pokročilého veku, a spolu s ním sme stratili aj obálku, ktorá bola naším posledným putom s minulosťou. Dodnes si na ten požiar živo spomínam a vidím ho pred sebou rovnako jasne, ako keď som mal sedem rokov: vojaci Federácie výskali naokolo, ženy vrieskali, černosi zavýjali a modlili sa. Môj otec vtedy bojoval za Konfederáciu a obraňoval Richmond; po vybavení mnohých formalít sme ja a moja matka mohli prekročiť bojovú líniu a ostať žiť s ním.²⁴ Keď sa vojna skončila, presťahovali sme sa na sever, odkiaľ matka pochádzala, takže keď som dozrel v muža, dosiahol stredný vek a nazhromaždil obstojné bohatstvo, bol zo mňa už dávno starý Yankee.²⁵ Ani ja, ani môj otec sme netušili, čo mohlo byť obsahom stratenej obálky. Ja som sa nechal pohltiť sivým životom massachusettského podnikateľa a o svoju rodinnú líniu a predkov som stratil všetok záujem. Keby som vtedy vedel všetko, čo viem teraz, určite by som sa Exhamskému prepošstvu oblúkom vyhol!

Otec zomrel v roku 1904 a nenechal žiadny odkaz či obálku ani mne, ani môjmu desaťročnému synovi Alfredovi. Zakrátko sa však práve môj syn stal nečakaným sprostredkovateľom informácií o našej rodine. Hoci som sa s ním vo veci našich predkov mohol podeliť iba o rozporuplné útržky, sám mi začal líčiť veľmi zaujímavé legendy o našom rode, a to prvýkrát v liste zaslanom v roku 1917 z Anglicka, kde v dôsledku poslednej vojny pôsobil ako lodný komisár. Delaporovci mali očividne farbistú a azda aj trochu zlovestnú povesť, pretože istý priateľ môjho syna, Edward Norrys, kapitán leteckých síl Spojeného kráľovstva, žil neďaleko prepošstva pri Anchestri a tlmočil mu isté sedliacke povery, ktoré boli divoké a neuveriteľné ako diela máloktorého románopisca. Norrys ich samozrejme nebral vážne, môjho syna však nadchli a vo svojich listoch písal hlavne o nich. Toto legendárium obrátilo moju pozornosť k nášmu zaoceánskemu dedičstvu a priviedlo ma k rozhodnutiu kúpiť a obnoviť naše dávne rodinné sídlo. Keď ho Norrys ukázal Alfredovi, bolo malebné, no značne spustnuté. Potom sa ponúkol, že dokáže vybaviť jeho predaj za nečakane rozumnú cenu, pretože ho vlastnil jeho strýko.

Exhamské prepošstvo som kúpil v roku 1918, ale moje plány na jeho renováciu takmer okamžite zhatila skutočnosť, že syn sa z vojny vrátil ako mrzák. Počas tých dvoch rokov, čo ešte žil, som nemyslel na nič iné než jeho opateru, a dokonca aj riadenie svojich podnikov som prenechal svojim partnerom. Potom som v roku 1921 zistil, že som zostal sám — bez detí, bez nebohej manželky, a nebol som viac než podnikateľ na dôchodku s mladosťou dávno za sebou. Rozhodol som sa teda, že posledné roky života venujem zveľaďovaniu nového majetku. V decembri som navštívil Anchester, ktorým ma sprevádzal kapitán Norrys, plnoštíhly a veľmi prívetivý mladý muž, ktorý si veľmi vážil môjho syna. Poveril som ho úlohou zozbierať miestne anekdoty a vypracovať plány, ktorými sa bude riadiť renovácia sídla. Samotné prepošstvo som si obhliadol bez emócií: bola to iba hromada vratkých stredovekých rozvalín, pokrytá lišajníkmi a vystlaná havraními hniezdami, a celé to nebezpečne trónilo na okraji priepasti. Stavbe chýbali poschodia a vôbec akýkoľvek interiér okrem kamenných stien medzi jednotlivými vežami.

Pomaly som si utvoril obraz o výzore budovy v čase, keď ju môj predok pred troma storočiami opustil, a začal som verbovať robotníkov na jej rekonštrukciu. Aby som však nejakých presvedčil, musel som ich volať zďaleka, pretože Anchesterčania sa toho miesta báli a prechovávali k nemu takmer neuveriteľnú nenávisť. Ich pocity boli tak silné, že keď sa o ne zavše podelili s najatými robotníkmi, mnohí sa na druhý deň už neukázali. Podľa všetkého cítili zášť nielen voči prepošstvu, ale aj voči starému rodu, čo v ňom sídlil.

Syn mi povedal, že počas návštev Anchestru sa mu miestni vyhýbali, pretože bol de la Poer, a ja som zakrátko tiež zistil, že ma zrejme z rovnakého dôvodu nenápadne obchádzajú. Pokúsil som sa sedliakov presvedčiť, že o svojich predkoch viem len veľmi málo, ale aj tak ku mne prechovávali nechuť, takže aby som mohol spoznať väčšinu dedinských zvykov, musel ma o nich poučiť Norrys. Asi mi nevedeli odpustiť, že som prišiel obnoviť symbol čohosi, čo neznášali, pretože — či už si to racionálne uvedomovali alebo nie — považovali Exhamské prepošstvo za brloh diablov a vlkolakov.

Keď som skladal mozaiku príbehov, čo pre mňa Norrys zozbieral, a pridal k tomu odborné články niekoľkých historikov a architektov, ktorí skúmali zrúcaniny, vydedukoval som, že Exhamské prepošstvo stálo na mieste prehistorického chrámu. Bola to akási druidská či preddruidská svätyňa, stará pravdepodobne ako Stonehenge. Málokto spochybňoval, že sa tam kedysi slúžili neopísateľné obrady. K tomu pripočítajte znepokojivé príbehy o tom, ako tieto obrady prevzal kult bohyne Kybelé, ktorý do Británie priniesli Rimania. V podpivničných priestoroch prepošstva boli ešte stále, bez najmenšej pochybnosti jasne viditeľné nápisy ako „DIV... OPS... MAGNA. MAT...“, ktoré boli znamením Magna Mater, Veľkej Matky, ktorej uctievanie bolo kedysi rímskym občanom bezúspešne zakazované. Historici sa zhodujú, že Anchester bol táboriskom tretej Augustovej légie a že Kybelin chrám v jeho blízkosti musel byť úchvatný, preplnený zástupmi uctievačov, ktorí pod vedením frýgskeho kňaza vykonávali bezmenné slávnosti. Úpadok starého náboženstva neznamenal koniec orgií, ale kňazi tam žili ďalej pod rúškom novej viery prakticky bez akejkoľvek ozajstnej zmeny. Podobne je známe, že obrady pokračovali aj po zániku rímskej moci a akýsi Sasi znovuvybudovali to, čo zostalo z najstaršieho chrámu. Práve vtedy stavba získala základy v tvare, ktorý sa zachoval už natrvalo, čím sa z toho miesta stalo stredisko kultu obávaného naprieč celou Heptarchiou.²⁶ Existuje o ňom záznam v kronike z roku asi 1000 n. l., kde sa opisuje ako kamenné prepošstvo, v ktorom sídli zvláštny a mocný mníšsky rád, obklopujú ho šíre záhrady a okolité obyvateľstvo sa ho desí natoľko, že sa ani nemusí chrániť žiadnymi múrmi. Hoci ho Dáni nikdy nevyplienili, po normanskej invázii²⁷ muselo strašne upadnúť, pretože keď sa ho roku 1261 rozhodol kráľ Henrich III.²⁸ darovať môjmu predkovi, Gilbertovi de la Poerovi, prvému barónovi z Exhamu, nikto proti tomu nevzniesol námietku.

O mojej rodine pred tým dátumom nájdete iba dobré zmienky, no neskôr sa muselo odohrať čosi zvláštne. Jedna kronika z roku 1307 pripisuje istému de la Poerovi prívlastok „Bohom zatratený“, a i dedinské legendárium malo voči prepošstvu stojacemu na základoch dávneho chrámu vždy iba ústa plné jedu a panického strachu. Najhroznejšie boli príbehy rozprávané pri ohni, desivé práve svojou neurčitosťou. Vykresľovali mojich predkov ako rasu démonov, v ktorej sa zlo dedí po krvi a v porovnaní s ktorou boli Gilles de Rais²⁹ a Markýz de Sade³⁰ iba krotkí amatéri. Opatrne naznačovali, že môj rod je zodpovedný za zmiznutia dedinčanov, ku ktorým dochádzalo po niekoľko pokolení.

Najhoršími, či aspoň najčastejšie spomínanými zlosynmi boli samotní baróni a ich priami potomkovia. Ak sa zdalo, že z dediča vyrastie dobrý človek, tak vraj zakrátko záhadne zomrel, aby uvoľnil miesto typickejšiemu zástupcovi nášho plemena. Naša rodina zrejme udržiavala tajný kult, ktorému predsedala hlava rodiny a ktorý bol prístupný iba vybraným členom. Podmienkou prijatia bol skôr temperament než pôvod, pretože niekoľkí jeho členovia sa k rodine pridružili sobášom. Lady Margaret Trevorová z Cornwallu, manželka Godfreyho, druhého syna piateho baróna, sa stala obľúbeným strašiakom detí po celom vidieku, ako aj démonickou hlavnou postavou istej obzvlášť odstrašujúcej starej balady, ktorá neďaleko hranice s Walesom bola ešte stále v živej pamäti. V baladách sa zachoval aj trochu odlišne ladený príbeh Lady Mary de la Poerovej, ktorú krátko po sobáši s grófom zo Shrewsfieldu on a jeho matka zabili, načo im kňaz dal obom rozhrešenie, pretože sa mu priznali s niečím, čo pred zvyškom sveta tajili až do smrti.

Tieto povesti a balady, plné tých najhorších povier, sa mi nesmierne hnusili. Obzvlášť ma poburovalo, že prežili toľko storočí a znevažovali toľké pokolenia mojich predkov. Ľudová tvorivosť nijako nešetrila obvineniami z ohavných skutkov, ktoré mi nepríjemne pripomínali ten jediný skutočný mne známy škandál mojich blízkych príbuzných — bol to prípad môjho bratranca, mladého Randolpha Delapora z Carfaxu, ktorý po svojom návrate z vojny s Mexikom³¹ odišiel medzi černochov a stal sa kňazom vúdú.

Omnoho menej ma vzrušovali vágne povedačky o stonaní a zavíjaní, čo sa niekedy vraj ozývajú veternou pustatinou pod vápencovým bralom; či o zvláštnom zápachu, ktorý na cintoríne cítiť po jarných dažďoch; či o zmietajúcom sa, pištiacom bielom tvorovi, na ktorého jednej noci šliapol kôň sira Johna Clavea kdesi v pustom poli; či o sluhovi, ktorý zošalel z toho, čo za bieleho dňa videl v prepošstve. Všetko to boli otrepané reči o strašidlách a ja som bol vtedy ešte kovaný skeptik. Svedectvá o zmiznutých sedliakoch sa takto odbiť síce nedali, ale v kontexte stredoveku sa mi nezdali nijak výnimočné. Kto sliedil, kde nemal, sám si koledoval o smrť a dobre viem, že moji predkova nechali na dnes už zrútených baštách Exhamského prepošstva odhniť mnohé na kôl napichnuté hlavy, aby vystríhali svoje poddanstvo.

Pár príbehov bolo ešte pitoresknejších; kvôli nim som ľutoval, že som v mladosti zanedbal štúdium komparatívnej mytológie. Napríklad som sa stretol s poverou, že légia blanokrídlych diablov v prepošstve každú noc slávila čarodejnícky sabat — ich nesmierne vysoký počet mal vysvetľovať, prečo sa v rozsiahlych priľahlých záhradách vždy pestovalo toľko zeleniny. Tiež tam bol ten nesmierne živý, dramatický príbeh o krysách, čo sa vyrojili z pevnosti asi tri mesiace po tragédii, ktorá ju odsúdila na chátranie. Tie zúfalé, špinavé, vyhladované zástupy krýs sa prevalili prepošstvom a celým jeho okolím a než sa vyzúrili, zožrali všetku hydinu, mačky, psy, ovce a dokonca aj dve bezmocné ľudské bytosti. Okolo tohto nezabudnuteľného mračna krýs existoval celý samostatný cyklus mýtov, lebo hlodavce sa potom vraj roztrúsili po celej dedine a priniesli so sebou mnohé kliatby a nešťastia.

Takéto povesti ma obklopovali, keď som ako tvrdohlavý starec tlačil na čo najskoršie dokončenie renovácie sídla mojich predkov. Ani na chvíľu by ste si však nemali myslieť, že tie táraniny mali nejaký vplyv na moje duševné rozpoloženie. V kontraste k nim ma kapitán Norrys neustále chválil a posmeľoval a spolu s akademikmi bol vždy pripravený pomôcť mi. Práce boli po asi dvoch rokoch hotové a ja som obdivoval veľké izby, drevom obložené steny, klenuté stropy, bifory³² a široké schodiská s pýchou, čo dokonale vynahradzovala závratné náklady na obnovu tejto budovy. Každý stredoveký prvok sa podarilo šikovne reprodukovať, pričom nové časti budovy dokonale splynuli s pôvodnými múrmi a základmi. Sídlo mojich otcov sa opäť honosilo svojou pôvodnou krásou a ja som si neželal nič iné než aspoň v blízkom okolí očistiť povesť rodovej línie, čo spolu so mnou zíde zo sveta. Plánoval som tam žiť celoročne a dokázať, že nie je každý zlosyn, kto sa volá de la Poer (meno som si medzičasom dal zmeniť do pôvodnej podoby). Utešoval som sa azda tým, že Exhamské prepošstvo síce vyzeralo stredoveko, ale jeho interiér bol v skutočnosti úplne nový, bez stopy po starých škodcoch a duchoch.

Ako som povedal, nasťahoval som 16. júla 1923. Moja domácnosť sa skladala zo siedmich sluhov a deviatich mačiek — pričom podotýkam, že ten druhý spomínaný živočíšny druh mi je obzvlášť milý. Môj najstarší kocúr menom Černoško mal sedem rokov a prišiel so mnou z nášho pôvodného domova v Boltone³³ v štáte Massachusetts. Ostatné mačky som postupne nazbieral, keď som počas renovácie prepošstva žil s rodinou kapitána Norrysa. Prvých päť dní sme žili vo vynovenom prepošstve v dokonale nerušenej rutine a väčšinu času som trávil štúdiom starých rodinných spisov. Práve som sa dostal k niekoľkým veľmi obšírnym svedectvám o osudnej tragédii a úteku Waltera de la Poera. Tie svedectvá som považoval za takmer určite zhodné s obsahom dedičnej listiny, ktorá sa stratila počas požiaru v Carfaxe. Svedectvá veľmi presvedčivo dokazovali, že môj predok vyvraždil zvyšných členov svojej domácnosti, kým všetci spali, a zrejme mu s tým pomohli štyria sluhovia. Dopustil sa toho asi dva týždne po akomsi šokujúcom odhalení, po ktorom sa zmenilo celé jeho správanie, ale s ktorým sa nikomu otvorene nezdôveril, azda okrem tých štyroch sluhov, ktorí mu pomohli vykonať jeho zločin a potom zutekali nevedno kam.

V týchto jatkách padli za obeť otec, traja bratia a dve sestry. Vraždy boli nepochybne vopred premyslené; väčšina dedinčanov ich však môjmu predkovi odpustila. Koruna a súdnictvo boli v tejto veci tak nečinné, že ľuďmi oslavovaný vrah utiekol do Virgínie a cestou ani neskrýval svoju totožnosť, ani mu nikto nebránil v ceste. Ľudia sa k tejto udalosti stavali v duchu, že Walter de la Poer zbavil tento kraj odvekej kliatby. Sotva si viem predstaviť, čo také mohol objaviť, že ho to dohnalo k tak zvrátenému činu. Zlovestné príbehy o svojej rodine už určite počul, takže to ho k jeho jednaniu naviesť nemohlo. Stal sa azda svedkom akéhosi strašného prastarého obradu? Natrafil na nejaký hrozný a usvedčujúci symbol v prepošstve či jeho blízkosti? V Anglicku mal povesť hanblivého a láskavého mladíka. Vo Virgínii ho nepoznali ako zahorknutého či zatvrdnutého, ale skôr ako opatrného a prezieravého človeka. Iný šľachtic a dobrodruh z tej doby, Francis Harley z Bellview, ho vo svojom denníku opísal ako niekoho, kto je mimoriadne spravodlivý, čestný a slušný.

22. júla nastal prvý incident, nad ktorým sme síce v prvej chvíli všetci mávli rukou, ale vo svetle neskorších udalostí sa javí ako nadprirodzené znamenie. Bolo to tak prosté a bezvýznamné, že sme tomu sotva venovali pozornosť. Tu musím totiž zdôrazniť, že s výnimkou stien sme žili prakticky v novostavbe a zamestnával som iba spoľahlivých sluhov, takže nebolo namieste byť podozrievavý, a to ani napriek neprajnosti nášho okolia. Spätne si spomínam iba na to, že môj starý čierny kocúr, ktorého zmeny nálad poznám veľmi dobre, bol zrazu celý podráždený a nervózny, a to spôsobom, akým ešte nikdy predtým nebol. Rozrušený a ostražitý sa motal z izby do izby a stále oňuchával steny, ktoré boli súčasťou starej gotickej štruktúry. Uvedomujem si, že to znie strašne otrepane — asi ako pes, ktorý sa musí objaviť v každom duchárskom príbehu, aby sa povinne rozštekal na temnú postavu a varoval svojho nič netušiaceho pána —, ale tá príhoda sa mi dnes zdá veľmi významná.

Deň nato sa sluha sťažoval, že všetky mačky sú nepokojné. Vyhľadal ma v mojej študovni, čo bola priestranná miestnosť v západnej časti na poschodí, mala krížovú klenbu, bola vykladaná čiernym dubovým drevom a mala trojité gotické okno, z ktorého som sa kedykoľvek mohol pozrieť dole na vápencový svah a pusté údolie. Keď sluha práve rozprával, všimol som si v miestnosti tmavú Černoškovu postavu, ako sa plazí okolo západného múru a škrabe do nového dreva, ktoré zakrývalo prastaré kamene. Sluhovi som povedal, že zo starých skál musí vychádzať nejaká zvláštna vôňa či vyžarovanie, ktoré človek nedokáže vnímať, ale mačacie zmysly ho cítia aj cez nové drevo. Tomu som aj skutočne veril a keď sluha naznačil, že tu môžu byť myši alebo potkany, odvrkol som, že potkany tu neboli už tristo rokov a poľné myši na toto bralo tiež zablúdia iba zriedkakedy. Večer som zavolal kapitánovi Norrysovi a ten ma uistil, že je veľmi nepravdepodobné, aby poľné myši za tak krátky čas zamorili prepošstvo.

Tú noc som sa ako zvyčajne rozlúčil so služobníctvom a pobral sa do svojej spálne v západnej veži, ktorá bola zo študovne prístupná po čiastočne pôvodných kamenných schodoch a celkom renovovanej krátkej chodbe. Spálňa bola kruhová, strop bol veľmi vysoko a nebola vykladaná drevom, ale pokrytá tapisériou, ktorú som osobne vybral v Londýne. Zbadal som, že Černoško je so mnou, takže som zatvoril ťažké gotické dvere a zhasol elektrickú žiarovku, ktorá veľmi umne imitovala svetlo sviečok, a potom som sa konečne ponoril do bohato vyrezávanej baldachýnovej postele, pričom môj ctený kocúr si ako obvykle ľahol k mojim nohám. Záclony som nezatiahol, ale hľadel som na severné okno oproti posteli. Z oblohy sa akoby odrážala polárna žiara a jemné obrysy okna v jej svetle krásne vystupovali.

Po chvíli som musel asi zaspať, lebo si jasne pamätám, že som sa vynoril z akýchsi zvláštnych snov, keď sa kocúr náhle strhol a vyskočil na nohy. Videl som jeho obrysy v bledom svetle polárnej žiary: hlava vystrčená dopredu, predné nohy na mojich členkoch, zadné celkom natiahnuté z miesta, na ktorom ešte pred chvíľou spal. Upínal pohľad na akýsi bod na múre, kúsok naľavo od okna. To miesto nebolo ničím zaujímavé, ale tiež som naň teraz zameral všetku svoju pozornosť — a zrazu som si bol istý, že Černoško niečo zachytil. Neviem povedať, či sa tapiséria skutočne pohla. Zdalo sa mi, že áno, ale iba veľmi jemne. Môžem však odprisahať, že som počul tiché, no zreteľné cupotanie, ako keď uteká potkan alebo myš. Kocúr chvatom vyskočil na visiacu tapisériu a strhol ju svojou váhou na zem, odhaľujúc prastarú, nepriepustnú kamennú stenu, tu a tam zaplátanú počas renovácií, ale bez stopy po hlodavcoch. Černoško sa hnal hore-dolu po miestnosti, driapal spadnuté tapisérie a chvíľami sa akoby pokúšal zastrčiť labku medzi kamennú stenu a dubovú podlahu. Nič však nenašiel a po chvíli sa unavene vrátil na svoje miesto pri mojich nohách. Ja som z postele nevyšiel, ale tú noc som už nespal.

Ráno som vyspovedal všetkých sluhov a zistil som, že nikto si nič nezvyčajné nevšimol, iba kuchárka si spomenula na jednu mačku spiacu na parapete. Niekedy v noci začala mraučať, čím kuchárku zobudila a tá vstala práve včas na to, aby ju videla trieliť von dverami a dolu po schodoch. Napoludnie som si trochu zdriemol a poobede som opäť zavolal kapitánovi Norrysovi, ktorý sa o všetko živo zaujímal. Tie zvláštne udalosti — zdanlivo bezvýznamné, ale pritom tak veľmi zvláštne — dráždili jeho zanietenie pre akékoľvek neobvyklé veci a pripomenuli mu niekoľko podobných prípadov, ktoré poznal z miestnych strašidelných príbehov. Prítomnosť krýs nás neskrývane miatla a Norrys mi požičal parížsku zeleň³⁴ a niekoľko pascí na myši, ktoré som po svojom návrate rozdal služobníkom, aby ich rozmiestnili na strategické miesta.

Spať som šiel skoro, pretože som bol veľmi ospalý, ale sužovali ma sny toho najhoršieho druhu. Zdalo sa mi, že sa pozerám dole z obrovskej výšky na jaskyňu v tvare špirály, až po kolená naplnenú výkalmi. Stál tam bielobradý, diabolsky vyzerajúci pastier, čo palicou hnal stádo rôsolovitých zvierat, ktoré sa podobali na huby a boli mi nevýslovne hnusné. Potom ten pastier zastal a zamyslel sa nad ďalšou cestou, ale odrazu sa do tej páchnucej priepasti začalo sypať husté mračno krýs, ktoré úplne zožrali tie zvieratá aj pastiera.

Z tej desivej vízie má náhle prebudil Černoško, ktorý ako zvyčajne spal pri mojich nohách. Tentoraz som nemusel pátrať po príčine jeho syčania a údesu, v ktorom mimovoľne zaboril pazúry do môjho členka, pretože zo všetkých strán okrúhlej komnaty sa ozývali nechutné zvuky rojacich sa, pažravých, vyhladovaných krýs. Spálňu túto noc neosvetľovala žiadna žiara za oknom, čo by odhaľovala tapisérie — včera spadnutú časť som dal vymeniť —, a ešte ma nezomkýnal des dosť veľký na to, aby som sa bál zapnúť svetlo.

Keď sa žiarovky rozsvietili, uzrel som úplne celú tapisériu po obvode miestnosti nadúvať sa ohavnými plazivými pohybmi, takže sa jej rozvlnené vzory zlievali do jedného veľkého tanca smrti. Tie pohyby potom okamžite zmizli, akoby ich niekto uťal, a zvuk stoviek krysích nôh zmizol spolu s nimi. Vyletel som z postele, chytil som rukoväť povedľa položeného kutáča a bodal som ním do tapisérií. Keď sa nič zvláštne nestalo, jednu časť som nadvihol a preskúmal, čo je za ňou, ale bola tam iba zaplátaná kamenná stena. Dokonca aj kocúr sa po zmiznutí toho nenormálneho výjavu upokojil. Keď som sa pozrel na okrúhlu pascu položenú na podlahe, ukázalo sa, že zaklapla, no nech sa do nej dostalo čokoľvek, uniklo to.

Vrátiť sa do postele neprichádzalo do úvahy, takže som zapálil sviečku, otvoril dvere a vykročil na chodbu smerom k schodisku do mojej študovne; Černoško šiel v mojich stopách. Než sme dorazili ku kamennému schodisku, kocúr vystrelil dopredu a zmizol v tme. Tiež som zišiel po schodoch a náhle si uvedomil zvuky prichádzajúce z veľkej haly pod nami; tie zvuky sa nedali pomýliť s ničím iným. Dubom vykladané steny boli plné hemžiacich sa krýs, čo tam skákali a hlodali, zatiaľ čo Černoško trielil po obvode miestnosti so zúrivosťou zmäteného lovca. Keď som prišiel na prízemie a zapol svetlo, zvuky tentoraz nezmizli. Potkany sa ďalej mrvili v stenách s takým ohromným hlukom, že som mohol určiť ich presné smerovanie. Počty tých tvorov sa zdali nevyčerpateľné a všetky migrovali z neznámeho vysoko položeného miesta dole do blízkej, alebo možno aj veľmi vzdialenej hlbiny.

Tu som na chodbe začul kroky a po chvíli dvaja sluhovia roztvorili masívne dvere. Prehľadávali dom, lebo pátrali po zdroji čohosi, čo uvádzalo všetky mačky do panického stavu a viedlo ich k nepríčetným prudkým skokom dolu schodmi skrz niekoľko poschodí, až všetky nakoniec zastali pred zatvorenými dverami do podpivničných priestorov. Spýtal som sa ich, či aj oni počuli tie potkany, ale odpovedali nesúhlasne. Potom som chcel upriamiť ich pozornosť na zvuky za obložením, ale zrazu som si uvedomil, že už prestali. Spolu s tými dvoma mužmi som šiel dole k najnižším dverám, kde sa ukázalo, že mačky sa medzičasom rozpŕchli. Neskôr som sa rozhodol, že tú kryptu tam dole preskúmam, ale nateraz som iba nanovo nastavil všetky pasce. Všetky totiž zaklapli, aj keď sa do žiadnej nič nelapilo. Keď som sa uchlácholil tým, že tie krysy nikto okrem mňa a mačiek nepočul, sadol som si do študovne, sedel tam až do rána a hlboko o všetkom premietal, dolujúc z pamäti každý útržok všetkých tých povestí, ktoré som mal pri budovaní tohto sídla možnosť poznať.

Doobeda som sa trochu vyspal v jednom z pohodlných knižničných kresiel, ktorých som sa nevzdal ani napriek plánu obklopiť sa výhradne stredovekým nábytkom. Neskôr som telefonoval kapitánovi Norrysovi, ktorý obratom prišiel, aby mi pomohol preskúmať podpivničné priestory. Nič neobvyklé sme nenašli, hoci sme nemohli skryť rozrušenie z toho, že túto klenbu postavili ruky Rimanov. Veľmi nízka klenba a mohutné piliere boli rozhodne rímske — nebol to sprznený románsky sloh babráckych Sasov, ale prísny a súmerný klasicizmus cézarov. Vskutku, steny boli plné nápisov, čo boli dobre známe dejepiscom, ktorí to tu skúmali — slová ako „P. GETAE. PROP... TEMP... DONA...“ či „L. PRAEC... VS... PONTIFI... ATYS...“

Pri zmienke mena Atys³⁵ ma striaslo, pretože som kedysi čítal Catulla³⁶ a čosi som si pamätal o ohyzdných obradoch tohto boha, čo prišiel odkiaľsi z východu a ktorého kult sa prekrýval s kultom Kybelé. S Norrysom sme sa vo svetle lampášov pokúsili preložiť tie zvláštne a takmer celkom zvetrané nápisy, ktoré sa nachádzali iba na niektorých kamenných blokoch lichobežníkového tvaru a väčšina historikov ich považovala za staré oltáre, ale k ničomu sme nedospeli. Pamätali sme si, že jednému vzoru, akémusi slnku obklopenému lúčmi, sa pripisoval nerímsky pôvod a tvrdilo sa, že rímski kňazi tieto oltáre iba prevzali, lebo pôvodne patrili akémusi staršiemu a zrejme lokálnemu chrámu, čo stál na tomto mieste. Na jednom z blokov boli akési hnedé škvrny, nad ktorými som sa veľmi čudoval. Ten najväčší v strednej miestnosti sa zdal byť sčernetý od ohňa — pravdepodobne sa na ňom vykonávali zápalné obete.

To aj mnoho ďalšieho sme videli v krypte, pred ktorej dverami skučali mačky a v ktorej sme sa s Norrysom rozhodli stráviť túto noc. Sluhovia nám sem zniesli gauče; povedal som im tiež, že si nemajú všímať prípadné nočné vyčíňanie mačiek, a Černoška sme si vzali tam dole so sebou, jednak aby nám pomohol sledovať okolie, jednak aby nám robil spoločnosť. Čo sa týkalo veľkých dubových dverí do podpivničných priestorov (bola to moderná replika s otvormi na vetranie), rozhodli sme ich natesno zavrieť; a keď sme sa o to postarali, odobrali sme sa do hlbín podzemia so zapálenými lampášmi a čakali, čo sa stane.

Tá krypta bolo hlboko v základoch prepošstva a nepochybne aj ďaleko pod povrchom tvrdého vápencového brala týčiaceho sa nad pustým údolím. Práve sem mieril ten príval nevysvetliteľných krýs, hoci som nevedel povedať, čo tu hľadali. Ako sme tam čakali a striehli, všimol som si, že moja bdelosť sa občas miešala s polovičnými snami, z ktorých ma budil iba kocúr nepokojne sa obtierajúci o moje nohy. Aj tieto sny boli dokrútené, ale nie tak veľmi ako noc predtým. Opäť som videl tú súmračnú jaskyňu a zlovestného pastiera pasúceho neopísateľné hubovité zvieratá, čo sa váľali v špine, a sledoval som, ako sa približujú, až boli tak zreteľné, že som jasne rozoznával všetky ich rysy. Mohol som zblízka preskúmať ich rôsolovité telá, ale zrazu som sa zobudil s takým revom, že Černoško vyletel ako strela z dela a kapitán Norrys, ktorý nespal, sa na tom všetkom veľmi dobre bavil. Norrys by sa smial ešte viac — alebo možno menej —, keby vedel, kvôli čomu som tak zvreskol. Sám som to netušil, pretože tá najväčšia hrôza nezriedka milosrdne ochromí pamäť.

Keď sa to začalo, Norrys ma zobudil. Jemne mnou zatriasol, aby ma opäť dostal z toho istého hrozného sna, a naliehal, aby som pozorne počúval mačky — a vskutku bolo čo počúvať, lebo spoza zatvorených dverí na konci schodov sa ozývalo kvílivé jačanie a mňaučanie, zatiaľ čo Černoško, nedbajúci na súženie svojich mačacích druhov, rezko behal okolo holých kamenných stien, z ktorých sa aj teraz ozýval ten babylon hemžiacich sa krýs, čo ma mučil noc predtým.

Teraz sa ma už ale zmocnil prudký strach, lebo som bol svedkom anomálií, ktoré sa nedali normálne vysvetliť. Ak sa mi a mačkám tie potkany iba nezdali, museli loziť a kĺzať sa širokými priestormi v tých starých rímskych múroch, ktoré som predtým považoval za vyplnené mramorovými tehlami... jedine že by vnútri zvetrali v dôsledku viac než sedemnásť storočí trvajúceho pôsobenia vody, vetra a iných živlov, takže boli plné tunelov, ktorými sa hlodavce mohli ľahko a pružne pretiahnuť... Ale aj keby to tak bolo, tej prízračnej hrôze by to nič neubralo na desivosti: ak boli totiž steny plné škodcov, prečo aj Norrys nepočul ten hnusný zvuk ich pohybu, valiaci sa ako vlny naprieč stenami? Prečo ma súril, aby som sledoval Černoška a mačky za dverami, rozvádzajúc tak scestné špekulácie o tom, čo ich mohlo znepokojiť?

Kým som mu čo najracionálnejšie volenými slovami vysvetlil, čo počujem, ozvena hemžiacich sa krýs už takmer zanikla, akoby sa zosunuli ešte nižšie, hlboko pod tento najspodnejší podpivničný priestor, až sa mi marilo, že celé bralo pulzuje krysami. Norrys však nereagoval až tak skepticky, ako som predpokladal: naopak, zdalo sa, že ho moje slová priviedli k akémusi hlbokému uvedomeniu. Pohybom mi naznačil, že mačky pri dverách prestali mňaučať, akoby sa zmierili s tým, že im krysy unikli. Černoškom naopak lomcoval nový nepokoj a zápalisto driapal pazúrmi okolo dna veľkého kamenného oltára v strede miestnosti, ku ktorému bol Norrysov gauč bližšie než môj. Môj strach z neznáma bol v tej chvíli veľmi veľký. Tiež sa stalo čosi ohromujúce — všimol som si, že kapitán Norrys, hoc mladší, silnejší a pravdepodobne aj prirodzene viac inklinujúci k materializmu, bol práve tak vykoľajený ako ja, azda i preto, že bol celý život tak intenzívne vystavený lokálnym legendám. V danom okamihu sme nemohli učiniť viac než sledovať môjho starého čierneho kocúra, ako s hasnúcim zanietením habká labou pri základni oltára a občas na mňa pozrie a zamňauká, akoby chcel, aby som niečo spravil.

Norrys zdvihol lampáš a podišiel s ním k miestu, okolo ktorého Černoško toľko hmatkal, kľakol si a mlčky zoškrabal stáročnú vrstvu lišajníkov pokrývajúcu miesto, kde predrímsky blok zapadal do kockovanej podlahy. Nič nenašiel a takmer sa svojej snahy vzdal, keď som si všimol jeden triviálny detail, z ktorého ma striaslo, pretože z neho vyplývali mnohé už predtým tušené veci. Upozornil som ho naň a obaja sme sa na ten ľahko prehliadnuteľný jav zahľadeli upriamenými pohľadmi, akoby sme sa pozerali na obrovský objav či odhalenie. Tým detailom nebolo nič iné než to, že plamienok v lampáši položenom pri oltári sa jemne, no zreteľne roztancoval v smere nového prúdu vzduchu, ktorý nemohol vychádzať z inokadiaľ než zo škáry medzi podlahou a oltárom, odkiaľ Norrys zoškrabal lišajníky.

Zvyšok noci sme strávili v mojej plne vysvietenej študovni a nervózne sme premietali nad našimi ďalšími krokmi. Zistenie, že pod najnižším rímskym podlažím tejto prastarej pevnosti sa musí ukrývať ešte ďalšia komnata — ktorej existenciu zvedaví historici neodhalili a ani o nej netušili, hoci to miesto skúmali už tri storočia —, nás nadchýnalo, a to sme si celú vec ani nemuseli spájať s nedávnymi hrôzami. Kvôli nim sa však naša fascinácia stávala dvojsečnou a istý čas sme v pochybnostiach uvažovali, či na celú vec radšej nezabudnúť a navždy sa z prepošstva neodsťahovať. Zároveň sa však niečo v nás chcelo poddať tej túžbe po dobrodružstve, nech nás tam dole čakajú bársaké hrôzy. Ráno sme sa rozhodli pre kompromis, a to že pôjdeme do Londýna a zhromaždíme tam skupinu archeológov a iných vedcov dosť kvalifikovaných na to, aby z týchto záhad vytĺkli niečo rozumné. Tiež by som mal spomenúť, že než sme opustili podpivničné priestory, márne sme sa pokúšali pohnúť hlavným oltárom. Určite bol, ako sme už vedeli, bránou do novej jamy bezmenného strachu. Aké tajomstvo však túto bránu dokáže otvoriť, na to už musia prísť povolanejší.

Počas mnohých dní, ktoré sme s kapitánom Norrysom strávili v Londýne, sme predostreli nedávne skutočnosti, ale aj dohady a staré anekdoty piatim mužom — popredným autoritám, ktorým sme mohli dôverovať, že pred verejnosťou pomlčia o nepríjemných rodinných tajomstvách, ktoré ďalší výskum môže odhaliť. Ukázalo sa, že väčšina z nich má ďaleko k tomu robiť si z nás posmešky, naopak prejavili vrúcny záujem a úprimné starosti o našu situáciu. Netreba uvádzať všetky mená, ale spomeniem, že medzi nimi bol aj sir William Brinton,³⁷ ktorého archeologický výskum v Troade³⁸ bol pred pár rokmi predmetom vyostreného záujmu odbornej aj širokej verejnosti. Keď sme všetci vyrazili do Anchestru, cítil som, že sa blížim k prahu, ktorý ak prekročím, odhalím strašné tajomstvá. Moje rozpoloženie malo symbolický odraz v trúchlivej nálade, ktorá v tých dňoch doľahla na mnohých Američanov v Európe, lebo ich dostihla správa o nečakanej smrti ich prezidenta na druhej strane oceánu.³⁹

Večer 7. augusta sme dorazili k úpätiu Exhamského prepošstva. Sluhovia nás informovali, že nič neobvyklé sa medzičasom nestalo: mačky, dokonca aj starý Černoško, boli dokonale pokojné a do žiadnej pasce sa nič nechytilo. S výskumom sme plánovali začať na druhý deň a dovtedy som všetkých hostí ubytoval v izbách, ktorých miera prepychu plne zodpovedala vzácnosti našich návštev. Sám som sa pobral do svojej spálne v západnej veži a Černoško ako vždy kráčal v mojich stopách. Spánok sa dostavil už zakrátko, ale opäť ma trápili tie isté tiesnivé sny. Mal som víziu rímskej hostiny nechutnej ako u Trimalchia,⁴⁰ kde servírovali samé zvrátenosti. Potom znova prišla tá otrasná, stále sa vracajúca scéna s pastierom a jeho špinavými rôsolovitými sviňami, ktoré hnal do súmračnej jaskyne. Keď som sa však zobudil, bol už biely deň a prepošstvom sa niesol čulý ruch. Krysy, živé či prízračné, mi túto noc dali pokoj a aj Černoško pokojne spal. Zišiel som po schodoch a ukázalo sa, že v celom dome vládne dobrá nálada. Jeden z privolaných vedcov — muž menom Thornton, ktorý sa zaoberal parapsychológiou⁴¹ — absurdne pripísal tento stav všeobecnej pohody tomu, že mi vraj túto noc isté sily čosi odhalili.

Všetko už bolo pripravené, takže sme o jedenástej hodine v plnom počte siedmich mužov zostúpili do podpivničných priestorov, nesúc so sebou silné elektrické svietidlá a najrôznejšie nástroje na odkrývanie zeme. Černoško šiel s nami, pretože ešte si nikoho z účastníkov výpravy nepohneval a viacerí popravde chceli vidieť jeho reakcie na prítomnosť záhadných hlodavcov. Rímskym nápisom a zvláštnemu tvaru oltára sme venovali iba málo pozornosti, pretože traja z prítomných vedcov ich už videli a zvyšní dvaja o nich čítali. Zamerali sme sa na hlavný oltár a sir William Brinton do hodiny zistil, ako spustiť mechanizmus, takže sa oltár zdvihol a naklonil dozadu, kde ho držala akási neznáma protiváha.

Teraz sa pred nami odkryla taká hrôza, že keby sme na ňu neboli pripravení, úplne by nás bol premkol strach. Vstúpili sme do takmer presne štvorcového otvoru v obloženej podlahe a zišli chodbou po kamenných schodoch tak veľmi znivočených, že v strede pripomínali skôr naklonenú hladkú plochu. Potom sme prišli do miestnosti plnej príšerných útvarov zložených z množstva ľudských či poloľudských kostí. Tie, ktoré svojím usporiadaním stále pripomínali ľudské kostry, sa krčili v polohách vypovedajúcich o panickom predsmrtnom strachu. Všetky boli pokryté stopami po hlodaní. Lebky jasne svedčili o idiocii, kreténizme, primitívnom poloopičom evolučnom štádiu obetí. Nad schodiskom vystlaným kosťami bol otvor do úzkej šachty, zdanlivo vyhĺbenej priamo do pevnej skaly, ktorou sem prúdil čerstvý vzduch. Nebol to náhly a nepríjemný príval vzduchu z akejsi stuchnutej komnaty, ale chladný vánok, ktorý sa dokonca zdal čerstvý. Dlho sme tam nečakali, ale rozochvene sme začali odpratávať kosti, aby sme mohli pokračovať v našom zostupe po schodoch. Asi vtedy sir William preskúmal steny a vyhlásil, že ich ktosi musel vytesať do skaly smerom zdola.

Ďalej musím byť veľmi prezieravý a opatrne zvážiť každé jedno slovo.

Keď sme sa predrali cez niekoľko schodov plných nahlodaných kostí, zbadali sme pred sebou svetlo. Nebola to nejaká záhadná fosforescencia, ale riedke lúče slnečného svetla, ktoré sem nemohli dopadnúť inak než pomedzi neznáme štrbiny hore v brale nad pustým údolím. Nie je ani trochu zvláštne, že si tie štrbiny nikto zvonka nevšimol, pretože údolie je neobývané a aj samotné bralo je tak vysoké a ostré, že jeho povrch sa dá podrobne preskúmať asi iba z lietadla.

Ešte pár krokov a to, čo sme potom uzreli, nám doslova vyrazilo dych. Thornton, parapsychológ, omdlel a spadol do náručia muža za ním. Norrysova guľatá tvár celkom stratila farbu a ovisla; potom začal čosi neartikulovane mumlať. Čo sa týka mňa, myslím, že som začal lapať po dychu a zakryl som si oči. Muž za mnou — jediný z celej výpravy starší ako ja — zvolal tým najzlomenejším hlasom, aký som kedy počul, otrepané „Bože môj!“ Zo siedmich kultivovaných mužov si iba sir William Brinton zachoval dôstojnosť, ktorú mu musím priznať o to väčšiu, že kráčal v čele skupiny a ten výjav videl ako prvý. Bola to nesmierne vysoká súmračná jaskyňa, dvíhajúca sa ďalej než oko dovidelo, a v nej podzemný svet nekonečných záhad a ohyzdnej predtuchy. Boli tam budovy a iné architektonické pozostatky — jediný zdesený pohľad mi poskytol obraz zvláštnych mohýl, barbarského kruhu monolitov, pozostatkov nízkeho rímskeho chrámu, rozľahlého saského múru a drevenej ranoanglickej stavby —, ale to všetko sa však krčilo pred diabolskými kulisami toho všetkého. Celé yardy okolo schodiska sa totiž rozpínal obrovský šialený trojuholník ľudských kostí, či kostí aspoň natoľko ľudských, ako boli tie na schodoch. Tiahli sa navôkol ako spenené more. Niektoré boli celkom spráchnivené či rozpadnuté, iné sčasti či úplne zachovalé a pospájané do podoby kostlivcov, čo dokrútení ako v pekelnom šialenstve buď v okamihu smrti zaháňali nejakú hrozbu, alebo s kanibalským úmyslom zabárali prsty do ľudí navôkol.

Keď sa antropológ Dr. Trask sklonil a preskúmal lebky, zistil, že je to chaotická zmes, z ktorej ostal celkom zmätený. Väčšina bola na nižšom evolučnom stupni než človek piltdownský,⁴² všetky boli ale bezpochyby ľudské. Mnohé lebky boli ale aj vyššieho stupňa a pár patrilo veľmi vysokým a vyvinutým poddruhom. Všetky kosti boli nahlodané, a to prevažne krysami, niektoré však aj tými poloľuďmi. Medzi nimi bola primiešaná vrstva krysích kostí — museli to byť zvyšky po padlých členoch vraždiaceho potkanieho vojska, ktoré malo tento starý masový hrob na svedomí.

Divím sa, ako mohol vôbec niekto z nás po tomto odpornom objave žiť a nezblázniť sa. Ani Hoffmann,⁴³ ani Huysmans⁴⁴ by nevymysleli scénu tak divoko neuveriteľnú, tak freneticky odpudzujúcu, tak goticky grotesknú, ako bola tá šerá sieň, do ktorej sme zablúdili my siedmi. Každý z nás odkrýval tajomstvom za tajomstvom a snažil sa nemyslieť na zvrhlosti, ktoré sa tu museli konať nielen pred tristo rokmi, ale aj pred tisíc či dvetisíc rokmi, dokonca aj pred desaťtisíc rokmi. Bola to hotová predsieň pekla a úbohý Thornton opäť omdlel po Traskových slovách, že niektoré z kostier patrili ľuďom, ktorých tu museli dvadsať či viac pokolení chovať ako štvornohý dobytok.

Hrôza sa vŕšila na hrôzu, keď sme začali pátrať po význame pozostatkov architektúry. Štvornožci — spolu s ich občasnými dvojnohými spoluväzňami — museli byť zavretí v kamenných ohradách, z ktorých zjavne unikli vo svojom poslednom delíriu spôsobenom hladom či beštiálnym strachom. Ich stáda boli veľmi početné a očividne ich kŕmili surovou zeleninou, ktorej zvyšky sa nachádzali v podobe akejsi jedovatej siláže na dne veľkých kamenných korýt starších než Rím. Teraz som už vedel, prečo mali moji predkovia okolo svojho sídla také obrovské záhrady — a nebesia vedia, že radšej by som na to zabudol! K čomu tie stáda slúžili, som sa pýtať nemusel. Sir William stál so svojím svetlometom v rímskej zrúcanine a nahlas prekladal pokyny k tomu najšokujúcejšiemu obradu, o akom som kedy počul, a oboznámil ma aj s jedálničkom toho predpotopného kultu, ktorý tu kňazi Kybelé našli a spriahli sa s ním. Norrys, z vojny zvyknutý na zákopy, sa po obhliadke anglickej budovy neudržal na nohách. Bola to mäsiareň a kuchyňa, čo aj predpokladal — ale šokovalo ho, že tam objavil povedomé zariadenie, nábytok a nástroje nie nepodobné dnešným, a dokonca tam prečítal aj anglické nápisy na stene, niektoré asi iba z roku 1610. Ja som do tej budovy vkročiť nedokázal, lebo ma zastavilo pomyslenie na to, koľké ohavné skutky sa tam museli spáchať, ktoré dokázala zastaviť iba dýka môjho predka, Waltera de la Poera.

Odvážil som sa však vkročiť do nízkej saskej budovy, ktorej dubové dvere ležali roztrieskané na zemi a v ktorej som našiel strašný rad desiatich ciel s hrdzavými mrežami. Tri boli obsadené kostlivcami v odeve svedčiacom o ich vysokom postavení; na kostnatom ukazováku jedného z nich som našiel pečatný prsteň s erbom môjho rodu. Sir William našiel pod rímskou svätyňou komnatu s ešte oveľa staršími celami, tie však boli prázdne. Pod nimi bola krypta s výklenkami plnými úhľadne usporiadaných kostí, pričom do niektorých boli vyrezané strašné pozdĺžne nápisy v latinčine, gréčtine a v jazyku Frýgov. Doktor Trask medzičasom otvoril jednu z prehistorických mohýl a vyniesol z nej pár lebiek, čo boli o niečo málo ľudskejšie než gorilie a pokrývali ich rytiny neopísateľných ideografických obrazcov. A naprieč celou tou hrôzou sa bez najmenšieho rozrušenia prechádzal môj kocúr. V jednej chvíli som videl, ako sa vyštveral na hŕbu ľudských kostí a kochal sa divmi, ktoré možno videli iba jeho žlté mačacie oči.

Keď sme vstrebali aspoň čosi zo strašných zjavení tej súmračnej jaskyne — ktorú som už predtým videl vo svojich snoch —, obrátili sme sa k zdanlivo nekonečným hlbinám polnočnej siene, kam žiadny lúč svetla ešte neprenikol. Nikdy sa nedozvieme, aké nedozerné pekelné svety čakali ďaleko za tým malým osvetleným výsekom, ktorý sme sa odvážili preskúmať, pretože sme sa uzhodli, že tieto tajomstvá by ľudstvo nemalo nikdy poznať. Už to, čo sme videli, nás viac než znechutilo. Ani sme nemuseli zájsť ďaleko a svietidlá nám odhalili nespočetné prekliate jamy, v ktorých sa kedysi hostili všetky tie krysy, ktoré keď prišli o svoju poživeň, vyrojili sa zo svojich nôr, zožrali najskôr živé stáda tých vecí hladujúcich v ohradách a potom v obrovskom počte prehrmeli prepošstvom, ničiac ho v orgiách neopakovateľnej deštrukcie, na ktoré dedinčania nikdy nezabudnú.

Bože! Tie mŕtvolné čierne jamy plné odpílených, ohlodaných kostí a otvorených lebiek! Tie hrôzostrašné priepasti, plné ostatkov pitecantropov,⁴⁵ Keltov, Rimanov a Angličanov, čo sa v temnote zhromažďovali po desiatky znesvätených storočí! Niektoré jamy boli celkom plné, no ich hĺbku sa nik neodvážil odhadnúť. Keď sme nahliadli do iných, prázdnych jám, svetlo svetlometov nedopadlo na dno, takže sa v našich mysliach naplnili najrôznejšími predstavami. Dumal som, čo sa stalo s krysami preháňajúcimi sa týmto desným Tartarom, keď v čiernej tme padli do týchto jám?

Potom som sa pošmykol na okraji jednej z tých odporne zívajúcich dier a na okamih sa ma zmocnila hotová extáza údesu. Musel som sa tam dlho prechádzať a rozdumovať, lebo som pri sebe nevidel nikoho okrem zavalitého kapitána Norrysa. Potom sa ozval šuchot z tej čiernočiernej, bezhraničnej, najväčšej vzdialenosti, aká sa mi zdala možná — a zrel som, ako môj starý čierny kocúr skokom preletel okolo mňa ako nejaký okrídlený egyptský boh a vnoril sa do nepriepustnej temnoty neznáma. Bol som mu však v pätách, pretože v tej chvíli som prekonal všetky pochybnosti. Začul som nezemský cupot tisícok nôh tých z pekla vyvrhnutých krýs, čo vždy hľadali ďalšie a ďalšie zlo, ktoré by spáchali, a rozhodol som sa ich nasledovať do tých rozškľabených siení blízko stredu Zeme, kde Nyarlathotep, šialený boh bez tváre, slepo zavýja do kvílivých tónov dvoch amorfných idiotských flautistov.

Svietidlo mi zhaslo, ale bežal som ďalej. Počul som hlasy, vytie a ozveny, ale nad to všetko sa pozvoľna dvíhal ten bezbožný, hemžiaci cupot; pomaly sa stával hlasnejší a hlasnejší, ako keď nafúknutá mŕtvola jemne vypláva na hladinu špinavej rieky, čo tečie popod nekonečné ónyxové mosty do čierneho, znečisteného mora. Niečo do mňa narazilo — niečo mäkké a vypasené. Museli to byť krysy: tie slizké, rôsolovité, nenažrané krysy, čo sa hostia na mŕtvych a živých... Nemali by tie krysy zožrať de la Poera, rovnako ako de la Poer žerie zakázané veci?... Vojna mi zožrala syna, dopekla s nimi všetkými!... a tí hnusácki Yankeeovia vyplienili a zničili náš Carfax, upálili praotca Delapora a rodinné tajomstvo... Nie, nie, vravím vám, ja nie som ten ohavný pastier zo súmračnej jaskyne! Či to na tej handrovitej, hubovitej veci nebola tučná tvár kapitána Norrysa? Čo to vravíš? Že som de la Poer? Ty si zbabelo prežil a môj syn umrel!... Má snáď majetok de la Poerovcov padnúť do rúk nejakého Norrysa?... Je to vúdú, vravím ti... ten jedovatý had... Preklínam ťa, Thornton, ja ťa naučím omdlievať pred minulosťou mojej rodiny!... Udus sa svojou krvou, ty tchor, ja ťa naučím sa skrúcať... búteiž y jmne tako služiti?... Magna Mater! Magna Mater!... Atys... Dia ad aghaidh ’s ad aodann.... agus bas dunach ort! Dhonas’s dholas ort, agus leat-sa!... Ungl... ung ... rrrlh... chchch...

To som im povedal, keď ma našli v temnote po asi troch hodinách hľadania, ako sa krčím v tme nad tlstým, spolovice zožratým telom kapitána Norrysa, pričom môj kocúr skákal okolo a zaháňal sa pazúrmi na môj krk. Potom vyhodili Exhamské prepošstvo do vzduchu, vzali mi môjho Černoška a zavreli ma do tejto zamrežovanej izby v Hanwelli,⁴⁶ čosi si zdesene šepkajúc o mojej rodine a preludoch. Thorntona zavreli do izby vedľa, ale nedovolia mi s ním hovoriť. Aj oni sa snažia ututlať väčšinu faktov ohľadom prepošstva. Keď im hovorím o nebohom Norrysovi, obviňujú ma z tých najodpornejších skutkov. Musia ale vedieť, že ja som to nespravil! Musia vedieť, že to boli krysy — tie slizké, hemžiace sa krysy, ktorých cupot mi nikdy nedá spať — tie diabolské krysy, čo sa tu rútia za omietkou tejto miestnosti a popudzujú ma k zločinom horším, než si vôbec dokážem predstaviť — tie krysy, ktoré nikto okrem mňa nepočuje a nevidí — tie krysy, krysy v stenách!

Koniec ukážky