Olivia Maurel

Mami, kde si?

Dojímavé svedectvo ženy narodenej
z náhradného materstva

Bratislava 2025

Hlboký pokoj vládne v srdci človeka,
ktorý vie, že urobil správnu vec.

Harriet Beecher Stoweová, Chalúpka strýčka Toma

© Olivia Maurel 2025

© Où es-tu, Maman, 2025 Groupe Elidia Éditions du Rocher,
28, rue Comte Félix-Gastaldi – BP 521 – 98 015 Monaco,
www.editionsdurocher.fr

© News and Media Holding, a.s.

© Lúč, vydavateľské družstvo Bratislava 2025

ISBN 978-80-8179-283-0

Predslov

Volám sa Olivia Maurel. Mám tridsaťdva rokov, som vydatá matka troch detí.

Narodila som sa 10. decembra 1991 v Spojených štátoch amerických, v srdci štátu Kentucky, náhradnej matke, ktorá ma predala zamýšľaným rodičom.

Narodila som sa zo surogátneho materstva, známejšieho pod názvom náhradné materstvo. Jeho podstatou je skutočnosť, že žena, nazývaná náhradná matka, vynosí dieťa pre inú osobu či manželský pár a po pôrode im ho za peňažnú odmenu či bezodplatne prenechá.

Patrím do prvej generácie detí narodených z náhradného materstva a dnes som dospelá matka troch detí. Mám teda dostatočný nadhľad, aby som sa mohla podeliť o svoju skúsenosť. A o svoje traumy. Cítim povinnosť podať pravdivú výpoveď o praktikách náhradného materstva.

Nepatrím k žiadnej politickej strane, nevyznávam žiadne náboženstvo.

Mojou pohnútkou je iba dobro dotknutých detí a žien. S náhradným materstvom sa spájajú strhujúce a neraz dojemné príbehy. Napriek tomu vyvoláva vážne etické otázky presahujúce politické, filozofické, náboženské či kultúrne odlišnosti, a núti nás zamyslieť sa nad naším vnímaním dôstojnosti človeka a ľudských práv.

V náhradnom materstve musíme vidieť to, čím skutočne je a čo spôsobuje: degraduje ženské telo na vec, oberá náhradné matky o slobodu a uvádza ich do omylu s cieľom získať ich súhlas. No musíme za ním vidieť aj rizikové tehotenstvá, kupčenie s dieťaťom na základe uzavretej zmluvy, jeho premenu na tovar, hoci naše zákony a medzinárodné zmluvy toto všetko zakazujú.

Nemienim svojich rodičov súdiť ani ich obviňovať kvôli ich rozhodnutiu využiť náhradné materstvo. Nezazlievam im to. Uchýlili sa k spôsobu, ktorý bol naporúdzi a mohli si ho zaplatiť. Hnevám sa na predstaviteľov štátov, na vlády, ktoré umožňujú bujnenie a exponenciálny nárast svetového trhu s náhradným materstvom a neskúmajú jeho dopad na ženy a deti.

Odsudzujem náhradné materstvo v akejkoľvek podobe a bez ohľadu na to, či ho využijú zmiešané alebo homosexuálne páry, či slobodní jedinci.

Môj postoj nevychádza z nedostatku súcitu, ale z osobnej skúsenosti a z klinického výskumu praxe, ktorá, nech sa na ňu pozrieme z ľubovoľnej strany, narúša dôstojnosť ženy a neberie do úvahy, že záujem dieťaťa je prvoradý. Bez ohľadu na jej podobu či na miesto, kde sa vykonáva, nemôže byť, rovnako ako otroctvo, etická.

Pre náhradné materstvo teda existuje iba jedno riešenie: úplný zákaz.

Poviem vám, čo je náhradné materstvo, a v skratke vám porozprávam svoj osobný príbeh.

Úvod

Je skoré ráno.

Zobudil ma mobil, prišiel mi nový email.

V dome vládne ticho.

Mám vlastnú rodinu, ktorá ma napĺňa šťastím, napriek tomu sa stále neviem zbaviť akéhosi smútku. V hlave sa mi rojí toľko myšlienok, týkajúcich sa môjho pôvodu...

Navyknutým pohybom vezmem mobil, odomknutie tvárou funguje. Mailová schránka sa otvorila.

„Milá Olivia, s radosťou vám oznamujeme, že výsledky vášho testu DNA sú pripravené.“

Je päť hodín a päťdesiatšesť minút ráno 11. januára 2022, vonku je ešte tma a ja cítim chlad zimného vidieka. Viem, že môj život sa dostal do bodu zlomu. Moje tri deti a manžel spia a netušia, čo práve prežívam.

Od narodenia trpím nespavosťou a lámem si hlavu nad tým, prečo mám v sebe tú ťažobu, prečo je môj život plný otázok, na ktoré nikto nevie odpovedať. Každé ráno sa budím prvá.

Pozerám sa na kolísku, v ktorej spí môj najmladší syn. Má iba tri a pol mesiaca. Je celkom tíško. Je taký pokojný. Bola som v jeho veku taká aj ja, alebo som už vtedy pociťovala hrôzu a bezodný strach, tú ťažobu, ktorá ma nikdy neopustila?

Hoci som na email čakala niekoľko týždňov, som rozrušená, ťažko sa mi dýcha. Neotvorím azda ťuknutím naň Pandorinu skrinku?

Vyjdem na vzduch do záhrady, stojím na kúsku pôdy Francúzska – krajiny, do ktorej, zdá sa mi, nepatrím. Je zima, vraciam sa dnu. Stále váham. Dívam sa na mobilný telefón, ležiaci na stole v obývačke, neviem sa odhodlať. Musím tú správu otvoriť. Teraz. A ak z toho, čo si prečítam, zošaliem, budem sa liečiť.

Preletela som text očami, s otvorenými ústami som si sadla na pohovku a zopäla som ruky.

Až keď som so zaťatou päsťou vykríkla natešené „Yes!“, pocítila som nesmiernu, nevýslovnú úľavu a premohol ma plač. Plakala som dlho, nevedela som prestať.

Takže je to pravda. Nie som blázon.

Prvá časť

Mami, kde si?

Prvé kroky

Počas prvých desiatich rokov môjho života žila naša rodina vždy šesť mesiacov vo Francúzsku a šesť mesiacov v USA.

Pri krste prítomní nespievali s kňazom. Iste, rodičia sú katolíci, no všetci ich priatelia sú židia, preto piesne nepoznajú. Kňaza, notorického alkoholika, to popudilo. Pohrozil, že obrad predčasne ukončí. Rodičia ho museli presvedčiť, aby ho slúžil až do konca. Nezačalo sa to dobre.

Otec a mama sú Francúzi. Žili a pracovali v Paríži. Kúpili si veľký biely prázdninový dom so záhradou a s bazénom vo West Palm Beach na Floride. Stále je tam pekne. A je tam krásne slnečno.

West Palm Beach je bohaté mesto na východnom pobreží. Všetko sa robí pre potešenie a vonkajšie zdanie. Na tomto mieste Spojených štátov je najvyššia koncentrácia miliardárov na štvorcový meter. Nájdete tam honosné príbytky, ulice lemované palmami, luxusné butiky a umelecké galérie, biele piesočnaté pláže a drahé šik kluby.

Bývali sme v súkromnej rezidencii The Breakers. Vchod bol strážený, dnu sa nedostal hocikto. Pri prechádzkach s opatrovateľkami, ktoré sa o mňa starali počas dňa, nám na chodníčkoch rezidencie nič nehrozilo. Naučila som sa jazdiť na bicykli. Susedné vily boli jedna krajšia než druhá a bývali v nich biznismeni, politici a osobnosti zo šoubiznisu.

Rodičia mi vraveli, že dom kúpili, lebo v Spojených štátoch podnikajú. A preto, že sú nadšenci golfu. Na Floride je tisícdvestopäťdesiat ihrísk. Splnený sen!

Keď som mala tri roky, rodičia odišli z parížskeho regiónu. Chceli ísť za slnkom, zeleňou a možnosťou hrať golf ešte častejšie. Usadili sa na juhu Francúzska, na Azúrovom pobreží, v Mougins.

Je to očarujúca, malebná dedinka, učupená v kopcoch nad Cannes. Tvoria ju stredoveké uličky lemované kamennými domami, umeleckými galériami a reštauráciami pre
labužníkov. Krásne a pokojné miesto. Žije tam veľa dôchodcov, umelcov a celebrít. Za dedinou vidno cestu k luxusným sídlam so záhradami, vysadenými olivovníkmi, bugenvilami a píniami. Je to podobné boháčske geto ako West Palm Beach.

Do Mougins sme prišli aj preto, lebo rodičia predali firmu. Pritom neboli starí: mama mala päťdesiatdva a otec štyridsaťjeden rokov.

Rodičia boli obľúbení. Všetci ich mali radi. Boli otvorení a štedrí. Milovali oslavy a návštevy. Dom bol vždy plný hostí. Prichádzali na pohárik, obed či večeru. Otec je veselá kopa, večne žartuje. Mama zbožňuje kuchyňu. Hoci mala pomocníkov v domácnosti, krútila sa okolo sporáka. Šlo jej to. Je výborná kuchárka. Trvá na tom, aby v jedálni boli vždy vyzdobené stoly, pekný riad, svietniky a kvety. Posadnutosť dokonalosťou pri stolovaní som zdedila po nej.

Väčšina ich priateľov v Mougins hrala golf. Všetci boli v jednom klube a spájali ich dve veci: mali peniaze, veľa peňazí, a v spoločenskom rebríčku zaujímali vysoké miesta. Boháči so silným vplyvom vo sfére podnikania a v politike. Aj tak si myslím, že po rannom golfe sa celé popoludnie nudili. Či v lete, keď je horúco a sucho a región je plný turistov, či v zime, keď sú dni krátke a zamračené.

O živote rodičov viem málo. O sebe a svojich rodinách mi rozprávali zriedka. Z ich osobných príbehov poznám iba útržky. To medzi nami vytvorilo velikánsky odstup.

Viem aspoň to, že otec je pôvodom Švajčiar. Narodil sa v Uzwile, v kantóne St. Gallen. Vyrastal v skromných pomeroch. S otcom alkoholikom mal smutný život. Šťastné chvíle prežíval iba na lyžiach a pri futbale. Hral dokonca akúsi ligu. Len čo zarobil nejaké peniaze, odišiel, cestoval po celom svete a postupne prerušil všetky putá s rodinou a vlasťou. Mimochodom, mamu spoznal v istom klube na Martiniku.

Na rozdiel od života, aký viedol neskôr v manželstve, zaslobodna mal rád prosté veci a život spätý s prírodou. Je to skvelý, inteligentný muž, túžiaci po poznaní, hovorí niekoľkými jazykmi. Nadaný a tvorivý človek, ktorého, žiaľ, vo veľmi mladom veku zatvorili do klietky, hoci bol predurčený na veľké veci.

Otec má brata, no stretneme sa málokedy. Starých rodičov som zažila v útlom detstve. Starý otec zomrel, keď som bola ešte dievčatko, a stará mama, s ktorou som strávila pár chvíľ v parku, sa po manželovej smrti čoskoro utiahla do domova dôchodcov a nikdy viac som ju nevidela.

Mama vyrastala vo francúzskej rodine v parížskom regióne. Narodila sa počas druhej svetovej vojny a, podobne ako otec, mala ťažké detstvo. Z jej rodiny som poznala iba jej jediného syna Thierryho, ktorého mala vo veľmi mladom veku. Bol oveľa starší ako ja, mal dve deti a býval v La Rochelle. Stretávali sme sa málo, potom zomrel. Často naňho myslím. Mali by sme si čo povedať.

Mama nemala peniaze a veľmi mladá začala pracovať ako pisárka. Táto inteligentná a nesmierne odhodlaná žena si kupovala šatstvo z druhej ruky. Mala úžasný vkus a neuveriteľne dobrý nos na všetko elegantné a štýlové. Krásne kombinovala jednotlivé kúsky, vedela si k sukni či nohaviciam zvoliť správny vrchný diel, pohrať sa s tónmi a farbami, vybrať si doplnky pre konečný vzhľad, vďaka ktorému si ju všimol každý, najmä ženy. Dostala do vienka zmysel pre štýl, pre fashion. Práve táto silná žena s výraznou osobnosťou vytvorila v Paríži firmu prêt-à-porter a spolu s manželom ju aj úspešne viedla.

Dopĺňali sa a rozdelili si úlohy: ona mala na starosti tvorivosť, on financie. Mama bola so svojím avantgardným duchom geniálna stylistka. Ak trendy práve neudávala sama, zavetrila ich skôr než ostatní a vždy mala pred konkurenciou obrovský náskok. Ešte dnes, vo veku osemdesiat rokov, je módnou vizionárkou. Vďaka nej spoločne zarobili peniaze. Účtovníctvo viedol a o financie sa staral otec, zásadový, pokojný a pragmatický muž – jedným slovom Švajčiar – s talentom na čísla.

Veľa rokov úspešne viedli rozbehnutý biznis. Urobili si meno, prišli k peniazom. Všetko šlo ako po masle. A tak zatúžili po dieťati.

Mamine biologické hodiny dotikali, nemohla mať dieťa prirodzenou cestou. Adopcia? Neprichádzala do úvahy, otec chcel odovzdať potomkovi vlastné gény. Preto sa pustili do hľadania krajiny, v ktorej by si mohli budúce dieťa kúpiť.

V roku 1991 nebolo na svete toľko miest, kde by si mohli zaplatiť náhradnú matku, ako dnes. Vo Francúzsku náhradné materstvo v podstate neexistovalo. Jedinou krajinou, kde si mohli vybrať a cítiť sa v bezpečí, boli Spojené štáty americké.

Kúpili si dom vo West Palm Beach, aby na maximum zvýšili svoje šance na úspech v tomto riskantnom podniku.

Detstvo v Mougins

Počas môjho raného detstva rodičia veľmi veľa pracovali. Vychovávali ma opatrovateľky. Všetky sa ukázali ako viac-menej materinské osôbky.

Prvá sa volala Carole, mala dvadsaťjeden rokov a starala sa o mňa na plný úväzok takmer celý rok vo Francúzsku a v Spojených štátoch. S ňou som sa vo West Palm Beach naučila chodiť. Moje prvé narodeniny sme oslávili doma s hercom v kostýme Mickeyho. V trópoch sme prežili Vianoce a potom Nový rok.

Vo Francúzsku sme samy trávili celý deň a tri razy do týždňa aj noc, keď rodičia odišli za prácou do Paríža. Carole ma mala veľmi rada. Bola so mnou od narodenia každý deň a keď odchádzala, plakala. Venovala sa mi vo chvíľach, keď som najväčšmi potrebovala lásku, a stelesňovala pre mňa matku. Mimochodom, aj ju táto skúsenosť poznačila rovnako a dnes sa chystá ukončiť kariéru opatrovateľky. Kruh sa uzavrel.

Carole má z toho nádherného obdobia album: moje fotografie, poznámky zo spoločne prežitých dní, listy, letenky a golfovú loptičku na počesť nášho vzťahu.

Po nej sa pri mne vystriedalo niekoľko opatrovateliek. Boli to Severoafričanky, Turkyne a Vietnamky. Na niektoré si spomínam dodnes.

Bolo to v južnom Francúzsku. Suede, veľmi milá tuniská opatrovateľka, sa v jeden slnečný deň podujala, že ma naučí kresliť slnečnicu. Opísala mi, čo je pre tento kvet typické. Podľahla som čaru žiariaceho slnka. Slnečnica sa stala mojím obľúbeným kvetom. Je viac než obyčajný kvet, je symbolom lásky a vrúcnosti, zbožňujem ju. Neskôr som si dala vytetovať päť slnečníc. Žiaľ, tak ako všetky ostatné opatrovateľky, aj Suede odišla a zanechala vo mne veľké prázdno. Opäť.

Po Suede prišla Rosa portugalskej národnosti. Pobudla u nás dlhšie ako ostatné opatrovateľky. Pretože svedomito pracovala a mama jej dôverovala, viedla domácnosť. Ráno ma obliekla a učesala, a keď otec nemohol, odviedla ma do školy. Zakrátko pre mňa veľa znamenala. Napokon však aj ona od nás odišla. Napriek tomu som s ňou bola a stále som v kontakte.

Po príchode zo školy býval televízor s kreslenými rozprávkami, koláčikmi a malinovkami rovnako dobrou a vernou opatrovateľkou.

Opatrovateľka, ktorá ma neznášala, ma raz večer potrestala za neposednosť a popálila mi krk fénom. Zo strachu som rodičom nič nepovedala. Bála som sa priznať, hanbila som sa a cítila sa osamelá.

Ako dieťa som sa prirodzene upla na každú opatrovateľku, ktorá mi prejavila lásku. Odvrátenou stranou bol pocit opustenosti, ktorý sa ma zmocnil zakaždým, keď niektorú prepustili, alebo sama dala výpoveď. Anne Ancelin Schützenbergerová v knihe Aïe, mes aïeux! 1 okrem iného veľmi dobre vysvetľuje, že prepustenie pomocníčky, dojky či „slúžky“ patrí k dôležitým udalostiam v živote človeka a môže ho natrvalo ovplyvniť.

V južnom Francúzsku som chodila do súkromnej anglickej školy Mougins School. Všetci moji malí spolužiaci boli cudzinci z rôznych kútov Európy. Bola to skvelá škola, kde som spoznala Angloameričanku Carole, ktorá sa stala mojou najlepšou priateľkou.

Dostávala som pozvania na detské oslavy narodenín do honosných a luxusných domov. Boli v nich veľké biele pohovky, diela moderného umenia a televízne obrazovky veľké ako okenné tabule, prelivové bazény, prírodné záhrady s panoramatickými výhľadmi na Stredomorie a okolité vŕšky.

Rodičia ma, pravdaže, prihlásili na golf, na ktorý, ako sa ukázalo, som mala vlohy. Žiaľ, malo to jeden háčik: ten šport nemám rada. Ani trochu. Každú stredu som šla na tréning s pocitom, že je to strata času.

Túžila som byť v prírode. Rada som sa hrabala v zemi, sadila som stromy, kvety a zeleninu, starala sa o zvieratá, o sliepky a králiky. Veľa času som trávila v kuríne medzi „kamoškami“. Boli milé a našla som u nich lásku, akú som nepoznala. Mali ma tak rady, že keď do ohrady vošiel otec, vrhli sa naňho a ďobali ho do nôh. Našla som útočisko, kde som bola chránená.

Veľmi rada plávam. Len čo sa vrátilo pekné počasie, trávila som celé dni v našom bazéne. Hlavu som mala večne pod vodou a výsledkom boli ustavičné zápaly stredného ucha.

S golfom som napriek tomu neskončila. Z jedného dôvodu. Mala som výnimočného učiteľa, pána Damiana. Bol trpezlivý, staral sa o mňa a venoval mi veľa pozornosti a lásky. Utešoval ma, milo sa so mnou rozprával, láskavo ma viedol k prekonávaniu seba samej a nikdy na mňa nekričal. Lenže pán Damiano zomrel na rakovinu. Celé dni som preplakala. Môj svet sa zrútil. Rodičia nechápali, čo sa mi stalo. Pán Damiano bol skrátka jedným z prvých ľudí, s ktorými som mala zdravý a normálny vzťah. V tom mužovi som našla druhého otca a upla sa naňho.

S jeho ráznym nástupcom som si nerozumela. Mojej kamarátke Florence, ktorá trénovala so mnou, dal zaucho. Napriek tejto hrubosti som v kurze pokračovala, lebo rodičom veľmi záležalo na tom, aby som sa stala dobrou golfistkou.

V lete sme podnikali výlety na člne. Mali sme motorový Cranchi. Plavili sme sa na ostrovy Lérins, ležiace oproti Cannes, často sme sa vybrali na Korziku. Morská nemoc mi bránila vychutnať si nádherné prostredie. Ani tam som sa necítila vo svojej koži.

Koniec ukážky