epub producer © 2016 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Kvety vášne
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Andrea Harmanová, Ivana Horecká
31. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Erika Jarkovská, 2016
Cover © Dagmar Požoniová, 2016

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-89718-75-7
mobi - ISBN: 978-80-89718-76-4
pdf - ISBN: 978-80-89718-77-1

JACOBSOVA USADLOSŤ

Rieka Spokane, Oregon

(30. september 1837)

Sedela na pohovke vedľa kozuba oblečená v pekných šatách, pretože jej manžel chcel dopriať, aby aj v divočine vyzerala dobre. Plecia jej halil pléd, nohy, oblečené v pančuchách, mala vystreté smerom k plameňom. Bývalo jej na ne zima, preto aj teraz mala obuté kožušinové papuče, ktoré jej k šatám nepristali, ale rada v nich chodila po dome. Občas si napravila kadere, keď sa jej vyšmykli spod čepca. Už roky pod ním ukrývala svoju hrdzavú nádheru. Prižmurovala blankytne modré oči čítajúc knihu pri svetle sviečok v svietniku, položenom na stolíku vedľa pohovky. Prečítam už iba jednu stranu, sľubovala si v duchu, ale dobre vedela, že ju do postele napokon vyženie zase až skutočnosť, že ju oziaba na nohy, pretože oheň v kozube medzitým úplne vyhasne.

Zablyslo sa a vzápätí ohlušujúco zahrmelo. Vietor dul s takou silou, že sa jeho kvílenie ozývalo v komíne. Na prízemí zruba čosi v pravidelných intervaloch buchotalo. Asi sa na niektorom z okien uvoľnila okenica a naráža do steny, pomyslela si. Vari to nikto nepočuje? Kde sú všetci? V komíne znovu zahvízdalo a plameň, čo už i tak z posledných síl oblizoval polená, takmer úplne vyhasol. Ale žiadny z príznakov nastávajúcej búrky neprinútil Laviniu Jacobsovú uložiť sa k spánku.

Svetlo blesku nanovo rozjasnilo vnútrajšok izby, jednoducho, ale s vkusom zariadenej najnutnejším nábytkom: posteľou na hrubých nohách, bielizníkom, pohovkou, zrkadlom v jednoduchom ráme či písacím stolíkom z orechového dreva. Stenu oproti oknu zdobila jednoduchá polica na knihy a obraz s malebným zátiším rieky Spokane, kam sa kedysi chodievala hrávať s dcérkou. Na okno rozdelené drevenými priečkami dopadli prvé dažďové kvapky. Museli byť ťažké, pretože ich klopkanie jej pripomenulo údery kladivkom. Aj si na okamih predstavila starého Johna, ako stojí na rebríku a so zachmúreným obočím – ako pri všetkej práci, ktorú vykonával so sústredením – trieska kladivom po doske podokenice. Ale podvedome tú myšlienku zavrhla, lebo John mal už šesťdesiat rokov a hoci to bol obetavý sluha, predsa len by sa v tomto nečase neštveral na rebrík, aby vonku niečo popribíjal. Až keď jej kvapky dažďa začali pripomínať ťukanie na sklo ostrým predmetom, až vtedy odtrhla oči od riadkov knihy a otočila hlavu k oknu.

Modrastý záblesk jej oslepil oči. Strhla sa, ale nie kvôli hromu, čo ako bič preťal ticho večera. Zazdalo sa jej, že za oknom niečo zazrela. Načiahla sa po svietnik, zdvihla ho do výšky hlavy a ruku vystrela smerom k oknu. Na podokenici sedela vrana. Už zase? pomyslela si a zachmúrila sa. V ostatnej dobe ich tu bolo akosi neúrekom. John po nich strieľal z pušky, aby ich odplašil, lebo ich prítomnosť vraj neveští nič dobré. Tvrdil, že vrany vynášajú duše z temnoty na svetlo sveta a kŕmia sa mrcinami. Napriek týmto predsudkom vstala, podišla k oknu a posvietila si na votrelca. Vrana sa hrbila, chrbát jej bičoval lejak, takmer ju sfúklo z podokenice. Kľuvala zobákom do sklenej tabule, ale keď zbadala blížiť sa svetlo, prestala.

Laviniu prestúpil divný pocit. Čo ak sa niečo stalo Rainovi? pomyslela si, neodtŕhajúc zrak od vranieho oka, akoby v ňom mohla nájsť potvrdenie alebo vyvrátenie svojej obavy. Nie, nič sa mu nestalo, naisto je v poriadku, presviedčala samu seba. Lebo ak by to tak nebolo, neprežila by to. Po druhý raz už nie, syn bol celý jej život! Odkiaľsi zvnútra sa tlačil na povrch ešte iný, dávno zabudnutý pocit. Vedela, že ho pozná, ale nestihla sa ním zaoberať, aby ho pomenovala. Na dvere izby ktosi zaklopal a ona sa strhla a otočila. Jej pohyb vyplašil vranu, ktorá s trepotom krídel odletela.

„Pani Lavinia,“ ozval sa spoza dverí hlas gazdinej. „Pani Lavinia, už spíte?“

„Nie, Amelia, poď ďalej!“ ozvala sa. „Stalo sa niečo?“ spýtala sa, keď gazdiná vošla a všimla si starosť, čo mala v očiach.

„Prepáčte, pani, že vás ruším tak neskoro, ale... na dvore je akási Indiánka. John ju chcel odohnať od brány, no vraj sa prešmykla dovnútra.“

„Indiánka?“ Lavinia okamžite spozornela. V tejto pustatine, kde bola núdza o návštevníkov, neodohnali od brány ani náhodných tulákov. Ale divosi... Odvtedy, ako uniesli jej milovanú dcérku Elizu, nemohla sa voči nim zbaviť zatrpknutosti. Už len pri vyslovení slova Indián pocítila hnev a na povrch vyplávala dávna nenávisť. Po tej nešťastnej udalosti spred rokov, ktoré jej pripadali už ako celá večnosť, nechal jej muž obohnať usadlosť vysokým plotom z hrubých kolov, čím z nej urobil akúsi pevnosť. Ale ako sa zdá, nevítaní votrelci si k nim vždy nájdu cestu.

Pozrela na hodiny stojace na rímse kozuba, ukazovali pár minút po pol desiatej. Aký osud mohol postihnúť neznámu ženu – hoci aj divošku –, že sa ocitla v týchto končinách, navyše v takom nečase? Priplavila sa vari po rieke? A sama? Okamžite si predstavila rozbúrené vlny Spokane a na okamih ju premohol súcit s neznámou ženou, ale nie až natoľko, aby sa zbavila ostražitosti.

„Tak sa o ňu postaraj, Amelia, keď už je tu, nevyženieme ju predsa ako psa. Daj jej niečo zjesť a John nech jej položí matrac do kôlne, aby mala kde prespať. Zanes jej tam deku, predsa aj sama vieš, čo treba robiť,“ povedala mrzutejšie, než chcela.

„Pravdaže viem, pani, ale ona... “

„Čo také, Amelia?“ posúrila gazdinú, keď zaváhala.

„Tá Indiánka ukazuje smerom za ohradu a niečo bľaboce, nerozumieme jej ani slovo. Iba... iba keď vysloví vaše meno, iba vtedy...“

„Moje meno?“ prerušila ju Lavinia neskrývajúc prekvapenie.

„Áno, pani, ale neviem, odkiaľ by vás mohla poznať, nikdy som tú ženu u nás nevidela.“

„Lavinie sa opäť zmocnil zvláštny pocit ako pred chvíľou. Napravila si pléd na pleciach, jeho okraje si spolu s rukami prekrížila na prsiach. Pobrala sa za Ameliou dolu schodmi do veľkej miestnosti na prízemí a odtiaľ na terasu so schodiskom vedúcim na priestranný dvor.

„Kde je tá divoška?“ zavolala na Johna, aby prekričala vietor. Dlaňou si musela pridržať čepiec, aby jej neodletel z hlavy. Sluha stál s lampášom v dlani dolu pri schodoch celý premoknutý, rovnako ako dvaja mladší paholci, stojaci vedľa neho.

„Tam, pani!“ John ukázal rukou k bráne. V tme a lejaku, ktorý bičoval celý dvor a za chvíľu stihol zeminu na ňom premeniť na blatovú kašu, tam však rozoznala iba nejasnú siluetu postavy.

„Priveď ju, nech sa dozvieme, čo chce!“ zvolala opäť Lavinia, ale John pokrútil hlavou: „To nepôjde, pani. Keď sa k tej divoške priblížime, mláti rukami a škriabe ako mačka. Nechce sa od brány vzdialiť ani na krok.“

„Tak po ňu zájdem sama,“ vyhlásila odhodlane, nadvihla si sukňu, ale len čo zišla dva schody, uvedomila si, že má obuté papuče, absolútne nevhodné na chôdzu po blate. Vtedy sa postava od brány odlepila a váhavo prešla do polovice dvora. Lavinia sa na ňu zahľadela. Pátrala po nejakej podobe, ale videla iba, že žena je stará a príšerne špinavá, zablatená skoro až po pás, že má úplne premočený, na mnohých miestach roztrhaný odev a zlepence vlasov jej padajú cez tvár na prsia.

„Len poď bližšie, neboj sa!“ zakričala na neznámu a pokynula jej rukou.

Divoška na okamih zaváhala, ale potom rýchlo podišla k schodisku, nevšímajúc si snahu Johna, ktorý vystrel ruku, aby jej zabránil vyjsť na schody. Zastala a zdvihla hlavu. Zadívala sa na Laviniu, niečo úporne vysvetľovala a tak, ako predtým vraveli sluha s gazdinou, obracala sa a ukazovala rukou niekam von za vysokú žrďovú ohradu.

Lavinia k nej zišla po schodoch, nedbajúc na Ameliino varovanie, aby bola opatrná. „Čo sa nám snažíš povedať? Nerozumieme ti,“ prihovorila sa jej a ďalej od nej mámila slová: „Je tam vonku ešte niekto? Niekto, kto potrebuje pomoc?“

„Žena ju schmatla za ruku a potiahla k sebe. Horlivo prikyvovala hlavou a druhou rukou ukazovala k ohrade: „Tam... tam.“

„Ale kto, kto je tam?“ spýtala sa Lavinia a v tom jej stiahlo hrdlo. Odrazu poznala odpoveď skôr, než to meno vyslovila Indiánka: „Kvangon... Kvangon!“

„Rozbúchalo sa jej srdce ako už dávno nie. Pozorne sa zahľadela divoške do strhanej tváre. „Suvia?“ spýtala sa neveriacky a od prekvapenia vytreštila oči.

Žena prikývla, keď začula svoje meno.

„Bežte s ňou a priveďte ho sem!“ zakričala Lavinia na sluhov s takou naliehavosťou, až na ňu prekvapene pozreli. „Tak choďte, čo ešte stojíte, vari nerozumiete?!“ súrila ich. „A ty bež zobudiť pána, možno ho budeme potrebovať,“ prikázala Amelii, ktorá postávala na terase, ale poslúchla a vbehla dovnútra.

Lavinia sa vrátila na terasu, aby celá nepremokla, pritiahla si pléd tesnejšie na ramená a uchopila jeho okraje. Nedbajúc na chlad, ani na dažďové kvapky, čo sa zatúlali k jej lícam zo striešky nad schodiskom, sledovala, ako paholci s Johnom kráčajú so sklonenými hlavami za Indiánkou, ktorá práve vyšla bránou. Napäto čakala na príchod muža, ktorého nevidela dlhé roky, ale spomienky naňho uložila v najtajnejšom priečinku svojho srdca ako drahokamy. Lebo to bolo jediné, čo jej po ňom zostalo. A o chvíľu mal vkročiť na dvor usadlosti. Nemohla tomu uveriť.

Oči uprela k bráne. Neodtrhla od nej zrak ani vtedy, keď sa po jej boku zjavil jej manžel, William Jacobs, s nočnou čiapkou na hlave, ktorej dlhý cíp mu plieskal vo vetre okolo krku a tváre. Bol oblečený v obľúbenom domácom župane s čínskymi vzormi, ktorý nosieval takmer nepretržite a vyzeral v ňom ako mandarín. Mračil sa. Amelia ho naisto zobudila práve, keď sa mu podarilo zaspať. Fľochol na gazdinú ponad plece, keď si zastala za nimi, akoby to bola urobila z rozmaru.

„Načo odrazu toľko vzrušenia kvôli divochom?“ zahundral. Potiahol nosom a zababušil sa viac do županu. „Zmenila si azda názor, drahá?“ vyzvedal, keď neodpovedala. „Pokiaľ si dobre spomínam, práve ty si sa nechcela ani len ukázať na dvore, ak sa na ňom zjavil nejaký Indián.“

„Mlčala. Vyzerala, že manžela nepočúva. Uprene hľadela do zrakom nepreniknuteľnej tmy za bránou.

„Alebo je to niekto, koho poznáme?“ vyzvedal manžel.

„Je to Kvangon so Suviou,“ dostala zo seba napokon.

Vedela, že nemusí viac vysvetľovať. William prekvapene vypúlil oči a bol by sa pýtal ďalej, ale práve vtedy bránu osvetlilo svetlo Johnovho lampáša a ona spozornela. Natiahla krk ako labuť.

Za Johnom sa pachtili paholci, ťahali za sebou akési konáre. V pätách im ako tieň kráčala Suvia. Lavinia sa znovu rozochvela, lebo očakávala, že sa jej naskytne pohľad na známu postavu, akú si pamätala. Ale starý sluha, paholci aj Suvia už stáli pod schodmi a cez bránu nik iný neprichádzal. Vtedy si uvedomila, že na konároch je niečo prikryté kusom kožušiny. Srdce sa jej rozbúchalo v zlej predtuche. Nohy jej zdreveneli, nedokázala urobiť ani krok, hoci veľmi chcela. Takmer nedýchala, keď William zišiel k sluhom, prikázal im, aby odhrnuli kožušinu a Johnovi, aby mu posvietil lampášom. Zazrela hlavu s dlhými vlasmi, kúsok nosa a brady a takmer okríkla sluhu, aby to telo okamžite prikryl, lebo naň prší, ale cez stiahnuté hrdlo jej neprešla ani hláska. Manžel sa medzitým sklonil k nosidlám, niečo zamrmlal, pokrútil hlavou a pokynul paholkom, aby telo odniesli do ordinácie v zadnej časti zruba.

Chlapi telo znovu prikryli, uchopili ho za ruky a nohy a teperili sa s ním nahor po schodisku a popri Lavinii, ktorá stála na terase ako socha. Otočila sa a chcela ich nasledovať, ale William ju zadržal: „Ty nie, drahá.“

„Je... je to...?“ koktala zmätene.

„Áno, vyzerá, že je to on, ale bude lepšie, keď si pôjdeš ľahnúť. Chcem ťa ušetriť pohľadu naňho, asi to nebude nič pre tvoje oči.“

„Prekristapána, ako si môže ísť ľahnúť, búrila sa v duchu. Vari jej muž nevie, že niečo také bolo teraz nemysliteľné? Pobrala sa za ostatnými, sama nasledovaná Ameliou, až k dverám ordinácie. Tam ju odvaha opustila a so zoslabnutými nohami sa zviezla na lavicu. John s paholkami o chvíľu vyšiel, za nimi sa zjavil aj William a namrzene prikázal Amelii: „Postaraj sa o ňu, nechcem, aby ma vyrušovala pri práci.“ Postrčil k nej Suviu, otočil sa, zabuchol za sebou dvere a zamkol ich.

Ale Suvia, len čo sa jej dotkli ruky gazdinej, začala sa mykať a vrieskať. Obracala sa k panej domu a prosila ju očami o pomoc. Až keď jej Amelia posunkami naznačila, že dostane na jesť, až vtedy sa nechala odviesť.

Lavinia sedela s rukami zloženými v lone, so stiahnutým hrdlom a myseľ križujúcimi myšlienkami na lavici pred ordináciou takmer hodinu. Okrem iného premýšľala aj nad tým, ako za tie roky dozaista drsný život poznačil kedysi peknú Suviinu tvár na nepoznanie.

Keď Amelia priviedla Suviu naspäť, okamžite sa začala vypytovať: „Kvangon? Kvangon?“

„Lavinia jej naznačila hlavou, že je stále vo vnútri. Suvia sa schúlila k dverám do ordinácie ako pes. Tam sa o ňu takmer potkol William, keď konečne odomkol a vyšiel na chodbu. Okamžite sa popri jeho nohách prešmykla do ošetrovne.

„Drahá, ty si ešte tu?“ zamračil sa na Laviniu. „Či som ti nepovedal, aby si si šla ľahnúť?“

„Namiesto odpovede vstala z lavice a natiahla krk, aby dovidela poza manželov chrbát. Tvár jej osvetlil pás svetla dopadajúci z olejových lampášov rozmiestnených v ordinácii. Zazrela kúsok stola a bosé chodidlá, trčiace spod prestieradla.

„Chcem ho vidieť,“ vyhlásila rozhodne, hoci s mierne stiahnutým hrdlom.

„Už som ti povedal, že ten pohľad nie je nič pre teba.“

„Aj tak ho chcem vidieť,“ trvala na svojom. Vzápätí prosebne dodala: „Musím, William, vari to nechápeš?“

„Chápem, moja drahá, pridobre to chápem, ale ani tak ti k nemu nedovolím ísť,“ prehovoril a ešte viac sa zachmúril.

„Ako môžeš byť taký necitlivý?“ zvolala a uprela naňho obviňujúci pohľad.

Neodpovedal. Znovu vošiel do ordinácie, vytisol odtiaľ Suviu, ktorá sa rozkričala, a zamkol dvere. Kľúč si strčil do vrecka na župane, prikázal Amelii, aby niekam zatvorila tú divošku, nech nebehá po celom zrube, a potom uchopil Laviniu za lakeť a s nezvyčajnou razantnosťou ju ťahal preč. „Poď, zavediem ťa do tvojej izby.“

„William, preboha ťa prosím,“ zaúpela Lavinia, „povedz mi aspoň, čo sa mu stalo, bude v poriadku?“

„Neodpovedal. Zachmúrený, zahĺbený do myšlienok, s perami zovretými do tenkej čiary zvieral jej lakeť, nevšímal si jej prosby ani slzy, ktoré už nedokázala udržať, iba ju tlačil pred sebou hore schodmi. Necitlivo ju posotil do spálne a stojac vo dverách jej cudzo znejúcim hlasom prikázal: „Zostaň tu, poslúchni ma, je to pre tvoje dobro. Ak odtiaľto vystrčíš čo len nos, zamknem ťa a pustím, až keď tých divochov dostanem z usadlosti, rozumela si?“

„Neveriacky pozrela na manžela. A potom ešte chvíľu ohúrene pozerala na dvere, ktoré za sebou bez pozdravu zavrel. Áno, mal právo sa na ňu hnevať, veď vyvádzala ako malá, ale nemohla si pomôcť, musela sa dozvedieť, čo je s Kvangonom. Bola kvôli tomu ochotná hoci aj riskovať, že William vykoná, čo sľúbil. Ale potom ju premohla slabosť, pretože si uvedomila, že dobre pozná pravdu, len si ju nechce pripustiť. Ľútosť ju vtlačila na pohovku.

Búrka neprestávala. Sedela s očami napuchnutými od plaču a podchvíľou si z nich vreckovkou zotierala slzy. Nemala silu ich zastaviť. Mala pocit, že sa na povrch tlačia z jej útrob, z miestečka medzi žalúdkom a srdcom, kde vraj sídli ľudská duša, lebo tam ju bolelo najviac. Cítila, že ak sa jej tušenie potvrdí, bude to zase jedna z tých bolestí, ktoré musela silou vôle – ako už všeličo vo svojom živote – potlačiť tam, kde im bolo najlepšie, na dno srdca. Lebo tam odpočívali všetky jej nútené zabudnutia, a teda aj všetko, čo sa týkalo Kvangona, muža, ktorého milovala ako nikoho iného. Teraz bol po dlhých rokoch blízko pri nej. Musel existovať dôvod, prečo ho sem Suvia dotiahla. S najväčšou pravdepodobnosťou je ranený alebo nebodaj už mŕtvy, preto ju chcel William ušetriť pohľadu naňho, ale aj tak, delí ich od seba poschodie – iba jedno poschodie – a ona by ho nemala vidieť?! Nie, s tým sa nemohla zmieriť.

Vyfúkala si nos, poutierala slzy, narovnala chrbát a vystrčila bradu. Potom podišla k bielizníku a zo zásuvky spod kôpky spodničiek vytiahla náhradný kľúč od ordinácie. William jej ho sám kedysi nechal vyrobiť, aby mohla zájsť pre laudanum, ak niekto na usadlosti počas jeho neprítomnosti naliehavo potreboval liek proti bolesti. Zovrela kľúč v dlani, druhou rukou sa načiahla po svietnik s horiacou sviečkou a podišla k dverám. Chvíľu pri nich postála, započúvala sa, potom ich odchýlila a vyzrela von. Všade bola tma a ticho. Zdalo sa, že celý dom sa už uložil k spánku. Nebolo divu, veď bola čoskoro polnoc. Zahľadela sa na opačný koniec chodby k manželovej spálni. Medzi jej izbou a Williamovou sa nachádzala izba hosťovská, do ktorej Lavinia nasťahovala Ameliu, aby ju mala po ruke, ako aj detské izby Raina a Elizy, teraz však obe prázdne.

Opatrne našľapovala na špičky, kráčajúc ku schodisku v strede chodby, aj keď dobre vedela, že jej kožušinové papuče nenarobia hluk. Spoza dverí Williamovej spálne sa ozývalo chrápanie. Bola presvedčená, že zaspal, len čo sa zvalil do postele. Už nechodieval na lekárske obchôdzky, užíval si zaslúženú rentu od Spoločnosti Hudsonovho zálivu, pre ktorú posledné roky pracoval a s požehnaním ktorej spravoval aj túto usadlosť. Ale v ostatnej dobe sa rýchlo unavil a zvykol si zdriemnuť aj počas dňa v kresle pri kozube na prízemí. Dávno mali oddelené spálne, lebo o dvadsať rokov starší William uprednostňoval pred spaním pokoj, zatiaľ čo ona si práve vtedy rada čítala alebo vyšívala. Vášeň, ktorá ani v ich mladšom veku medzi nimi ktovieako neprekvitala, sa dávno premenila na vzájomnú toleranciu, úctu a rešpekt. Ibaže dnes večer svojho muža nespoznávala. Okrem mrzutej tváre si všimla v jeho očiach aj čosi podobné strachu, nevedela si to vysvetliť.

Zišla po schodoch a po pár krokoch s divoko búšiacim srdcom zastala pred dverami do ordinácie. Ruka so svietnikom sa jej roztriasla, keď ich odomykala. Pohľad jej okamžite padol k telu vystretému na stole zakrytému prestieradlom. Chvíľu postála pri dverách, nezavrela ich za sebou, potom podišla bližšie k stolu, načiahla sa a od svietnika zapálila najbližšiu lampu, čo visela na reťazi zo stropného trámu. Svietnik odložila na stolík so všelijakými fľaštičkami a nástrojmi, ktoré používal manžel pri práci. Zadívala sa na obrys hlavy a hrude pod prestieradlom. Pichlo ju pri srdci, zopárkrát sa prerývane nadýchla. Bála sa pohľadu, ktorý sa jej naskytne. Tušila, že nebude príjemný, ako tvrdil William. Pod plachtou sa už naisto nenachádza telo muža – krásneho a mocného –, na aké sa pamätala. Ale nech to už s Kvangonom bolo akokoľvek, chcela ho vidieť. Jednoducho musela.

Uchopila okraje prestieradla do prstov, zavrela oči a prudko ho strhla.

Keď oči otvorila, prvé čo jej omráčilo pohľad, bola zakrvavená hruď a diera na mieste, kde sa bežne nachádza ľudské srdce. Veľká, hnusná, rozďavená diera, od zaschnutej krvi už takmer čierna. A potom uvidela množstvo rezných a bodných rán na rukách aj nohách, ba aj kde-kade po tele. Kvangonovu tvár si ale nestihla všimnúť, hoci po tej túžila najviac, lebo jej pozornosť upútalo niečo iné. Niečo, čo na jeho tele chýbalo, a naopak, čo tam nemalo byť, ale bolo; čosi nepredstaviteľné, dych vyrážajúce.

S hrôzou vykríkla. A potom ešte zopárkrát, až sa na jej krik zobudila Amelia.

O chvíľu našla Laviniu ležať v bezvedomí na dlážke vedľa stola.

Tento príbeh venujem svojim dlhoročným

priateľkám Slávke Košíkovej, Táničke Lenkovej,

Milke Remeselníkovej, Silvii Sedlákovej,

Danke Šípkovej a Kamilke Štrbovej – za to,

že sú a budú.

Človek musí v živote odísť ďaleko, aby našiel sám seba,

musí veľa premýšľať, aby sa dokázal tešiť z toho, čo mu

zostalo, musí veľa vytrpieť, aby zistil, čo je skutočné šťastie,

a musí sa nesprávne zamilovať, aby spoznal, čo je

naozajstná láska.

LAVINIA

I.

New York / zátoka Kealakekua, Hawai

(september 1810 – február 1811)

Keď Lavinia MacKayová nastúpila v prístave New York na palubu fregaty Tonquin, považovala plavbu na opačný koniec Ameriky za vzrušujúce dobrodružstvo. Cesta mala trvať pol roka, ale sedemnásťročná dievčina ani len nepomyslela na úmornosť plavby či možné nástrahy. Na otázku otca, čo by si priala ako darček k blížiacim sa narodeninám, bez zaváhania odpovedala: „Aby si ma vzal so sebou, drahý otecko.“

Alexander MacKay bol ostrieľaný dobrodruh. S rodinou sa usadil v Trois-Rivières pri rieke Svätého Vavrinca v provincii Quebec a užíval si zaslúženú rentu od Severozápadnej spoločnosti, pre ktorú pracoval ako obchodník a prieskumník. Jeho skúsenosti ovplyvnili aj rozhodnutie Američana Johna Astora, majiteľa Tichomorskej kožušinovej spoločnosti. Prehovoril ho na spoluprácu, ponúkol mu možnosť stať sa akcionárom jeho spoločnosti a poveril ho výstavbou obchodnej pevnosti v ústí rieky Kolumbie na západnom pobreží.

MacKay pridobre vedel, čo prináša takáto misia. Poznal ale tvrdohlavosť svojej dcéry aj to, že jej nápad vyšiel zo žiarlivosti na mladšieho brata Thomasa, ktorému účasť na tejto ceste už prisľúbil. Ibaže pre Thomasa, hoci trinásťročného, bola plavba fregatou rozhodne prijateľnejšia než pre dievčinu v jej veku. Rodina MacKayovcov už dva roky nefungovala, ako mala. Manželka žila s dcérami v Trois-Rivières, zatiaľ čo Alexander sa so synom usadil v neďalekom Montrèale. Lavinia otca priveľmi ľúbila, aby sa ho vzdala, a tak trávievala v jeho novom sídle toľko času, koľko jej to umožňovali okolnosti. A Alexander dcére iba nerád niečo odopieral.

„Neboj sa, otecko, všetko zvládnem, na nič sa nebudem sťažovať a vo všetkom ťa poslúchnem, len ma zober so sebou,“ žobronila celé leto pri každej príležitosti, dokiaľ otca neobmäkčila.

Ako sa ukázalo po ubytovaní všetkých pasažierov na Tonquine 7. septembra – deň pred vyplávaním z prístavu –, Lavinia a manželka kuchára, Mary, boli na palube fregaty jedinými ženami. Posádku tvorilo skoro štyridsať mužov, prevažne Američanov z Nového Anglicka. Boli medzi nimi akcionári Astorovej spoločnosti, staviteľ lodí, lekár, novinár a zopár úradníkov. Zvyšok posádky tvorili kapitán a námorníci, ktorí sa svojou prostotou prejavili hneď v prvý večer. Ich pozornosť okamžite upútala Laviniina krása a bez ostychu za ňou pokrikovali.

Trojsťažňová fregata so sebou okrem bežného nákladu a desiatich diel, umiestnených v podpalubí na bočných stranách trupu, viezla náklad koží, semien, stavebného materiálu a nástrojov pre stavbu obchodnej stanice, ako aj kostru stredne veľkého škunera pre plavbu v plytkých pobrežných vodách. Lavinia nemala nijaké skúsenosti s plavbou, ale po týždni sa zbavila žalúdočnej nevoľnosti a ako-tak si zvykla na kolísanie lode, ktorému prispôsobila hojdavú chôdzu aj v podpalubí.

Takmer celé dni však trávievala na palube. Zvyčajne sa usadila pod slnečníkom v kresle, ktoré jej otec nechal vy niesť na provu a priklincovať o palubu, aby sa v kymácaní lode neposúvalo. Ak ju zunovalo vyšívanie alebo čítanie, pretože kníh si so sebou zobrala požehnane, sledovala morskú hladinu žmúriac očami až po obzor a na spenené vlny, ktoré prekrajoval nos provy ako britva. Bavilo ju pozorovať delfíny, čo vyskakovali ponad hladinu a občas celé míle sprevádzali fregatu. Alebo sledovala mihajúce sa telá rýb pod trblietajúcou sa hladinou. Po prekročení rovníka bolo vo vodách aj čoraz viac lietajúcich rýb. Vynorili sa, roztiahli krídlam podobné plutvy a preleteli neveľkú vzdialenosť. Občas prefrčali aj ponad palubu, niektoré narazili do lán spevňujúcich stožiare a námorníci ich chytali.

Niekedy sa vykradla na palubu aj počas noci, keď nemohla spať. V tichu panujúcom naokolo načúvala vrzgotu stožiarov, duneniu plachiet, špliechaniu vĺn, alebo so zaklonenou hlavou obdivovala oblohu, inú než na akú sa pozerala z okna svojej izby v Trois-Rivières. Čím južnejšie sa plavili, tým viac si uvedomovala, že sa márne snaží uzrieť súhvezdie Veľkého voza. Zato čoraz zreteľnejšie sa spoza obzoru vystrkoval Južný kríž. Upozornil ju naň mladý, sebavedomý obchodník Alexander Ross. Iba málokedy si nechal ujsť príležitosť, aby ju oslovil. Občas, keď sa mu chcela vyhnúť, ponáhľala sa na opačný koniec paluby, hoci na tridsať metrov dlhej plachetnici nebolo príliš veľa miest k úniku. Ak sa jej to podarilo, zvyčajne natrafila na ďalšieho samoľúbeho muža. Bol ním dvadsaťpäťročný kanadský Francúz Gabriel Franchère, novinár, ktorého Astorova spoločnosť zaplatila za to, že zdokumentuje priebeh plavby aj stavbu obchodnej stanice a urobí z toho zaujímavé čítanie pre čitateľov novín na východnom pobreží. Novinár sa dôsledne držal zverenej úlohy a kde-koho otravoval otázkami. Najmä však Laviniu, hoci za jej prenasledovanie bol sotva platený. Rýchlo pobadala, že jeho záujem prerástol do dvorenia, v ktorom sa predbiehal s Rossom.

Vlasy si česala nahladko a schovávala ich pod čepiec s veľkou strieškou, aby ich ohnivá farba nedráždila oči posádky. Mávala totiž pocit, že len čo sa zjavila, okamžite sa na ňu nalepili cudzie oči a sprevádzali každý jej krok. Neraz sa pred hvízdaním námorníkov, ktoré prichádzalo vari z každého kúta lode, ukryla do kuchyne a pomáhala Mary. Ale po pár týždňoch si na správanie posádky privykla a nevenovala mu toľko pozornosti ako na začiatku. To isté, zdalo sa, platilo aj naopak. S plynúcimi týždňami nálada mužstva opadala a buď sa tmolili po palube a frflali, alebo vylihovali na rohožiach vo svojich kójach.

„Posádku napadla morská choroba,“ povedal jej raz lekár Jacobs, keď sa ho na to spytovala. Práve spolu pri zábradlí na korme sledovali rozčerené vlny, ktoré za sebou ako stopu zanechávala fregata. Lekár bol mĺkvy, zdalo sa, že aj trochu ostýchavý muž v stredných rokoch, ktorý azda jediný Laviniu neotravoval svojou spoločnosťou. „Trpia chorobou, ktorá sa nedá tak ľahko vyliečiť,“ dodal.

„Aká je to choroba?“ preľakla sa, že by azda mohlo ísť o niečo nákazlivé.

„Námorníci sú odsúdení na večné utrpenie, slečna,“ sotva badateľne sa usmial lekár. „Ak sú dlhé mesiace na mori, umierajú túžbou po pevnine, a keď sú pridlho na pevnine, umierajú túžbou za morom. Najlepším liečivom na takúto chorobu je práca.“

Lavinia sa s postrehom lekára zdôverila otcovi, ktorý ju ubezpečil, že niet dôvodu na obavy. Už čoskoro zakotvia na Falklandských ostrovoch, kde posádka isto príde na iné myšlienky.

Začiatkom decembra krátko po raňajkách ju vytrhlo z čítania radostné zvolanie zo strážneho koša: „Zem na obzore!“

Všimla si, že správa všetkých postavila na nohy. Clonili si oči dlaňami a upierali zrak k pevnine, vystupujúcej nad obzor. Keď sa k nej napokon o dve hodiny priblížili, kapitán nakázal námorníkom, aby premerali hĺbku a našli bezpečné miesto na spustenie kotvy. Po pár pokusoch fregata zakotvila na neobývanom pobreží jedného z Falklandských ostrovov, patriacich striedavo Británii alebo Španielsku.

„Zdržíme sa tu niekoľko dní,“ informoval ju otec. „Treba skontrolovať stav lode, doplniť zásoby jedla a sladkej vody. Nemáme za sebou ani polovicu cesty, moja drahá, ešte nás čaká poriadny kusisko. Choďte sa s Thomasom poprechádzať po pobreží,“ navrhol, ustarostene pozerajúc dcére do očí, „dobre vám obom padne trochu chôdze po pevnej zemi.“

Zatiaľ čo sa posádka pustila do práce a od základu prezerala plachetnicu, aby povymieňala laná a opravila plachty, Lavinia, jej brat Thomas a Gabriel Franchère vystúpili z člna na pobrežie. Spolu s nimi aj kapitán Thorn a osem námorníkov; ich úlohou bolo postarať sa o pitnú vodu a obživu. Kapitán na nich zazeral, nebolo mu po vôli, že má na nich dávať pozor.

„Nevzďaľujte sa od pobrežia,“ nakázal im, „máme inú robotu než vás potom ratovať.“ S námorníkmi sa ponáhľal do vnútrozemia a čoskoro zmizol z dohľadu za neďalekým kopcom. Ale Thomas predsa len odbehol, aby si poprezeral okolie a Lavinii neostalo iné, iba strpieť novinárovu spoločnosť.

Prechádzali sa po útese nad zátokou a zhovárali sa. Pravda, musela si vypočuť celú históriu ostrovov, čo ju nie príliš zaujímalo, ale zdvorilo novinára neprerušovala. Kam len dovideli, bol terén ostrova prevažne kopcovitý a skalnatý, kde-tu porastený nízkym krovím. Napriek slnečnému počasiu fúkal od mora silný vietor. Opieral sa do jej tenkých šiat s odhalenými plecami, ktoré si chránila iba tenkým plášťom. Spomenula si na matkine slová, keď jej pred odchodom nakazovala, aby si do batožiny pribalila niečo teplejšie.

„Chceš vari ochorieť na mušelínovú chorobu?“ mraštila obočie matka, mysliac tým zápal pľúc. Ale Lavinia, rovnako ako iné dievčatá v jej veku, nedala na rady a podľahla módnemu výstrelku. Obliekala si tenučké, mušelínové šaty chemís, v ktorých vyzerala ako antická bohyňa. Pri spomienke na matkine obavy zo zápalu pľúc sa teraz usmiala. Matka nemala odkiaľ vedieť, že blízko rovníka dobehnú leto a nezbavia sa ho prakticky počas celej plavby. Ale zdalo sa, že Falklandy mali na počasie iný názor. Ďaleko nad obzorom vpravo sa začínali hromadiť čierne mračná a v silnejúcom vetre sa rýchlo približovali.

„Mali by sme sa vrátiť k člnu, slečna,” navrhol Gabriel. O chvíľu sa aj s Thomasom stretli pod útesom s kapitánom a námorníkmi, ktorí svoj úlovok – zopár vtákov, líšok a jedného tuleňa – práve hádzali do zadnej časti člna.

Neprešla ani hodina a mračná celkom zatienili oblohu. Hoci v týchto zemepisných šírkach trval deň sedemnásť hodín, rýchlo nastal súmrak a strhla sa búrka. Strašná, burácajúca, akú doteraz ešte nezažili. Fregata sa kyvotala na vlnách ako škrupina, blesky križovali oblohu, vlny sa vzdúvali ako hory a prelievali sa cez palubu. Lavinia s Thomasom sa k sebe túlili v kajute, pred ohlušujúcim hromobitím si zapchávali uši, zatiaľ čo ich otec s ďalším akcionárom McDougallom viedli na palube slovný boj s kapitánom.

„Zbláznili ste sa? Som za loď zodpovedný!“ kričal McDougall, keď sa dozvedel, že kapitán chce nechať preťať kotevné laná.

„A ja som zodpovedný za život posádky,“ ziapal aj kapitán Thorn.

„Astor za ňu zaplatil takmer štyridsaťtisíc dolárov a vy ju chcete nechať napospas vlnám?!“ rozčuľoval sa MacKay.

„Práve preto, aby som zachránil Astorove doláre, musíme obetovať kotvu, inak vlny roztrieskajú loď o pobrežie,“ reval kapitán, aby prekričal vietor. „Zalezte do podpalubia a nechajte ma robiť svoju prácu! Čušte a modlite sa, keď sa do veci nerozumiete! Myslíte si, že to chcem urobiť preto, aby som skapal?“

Napokon na palube zostala iba posádka. Búrka zúrila celú noc, bola to najdlhšie trvajúca hrmavica, akú kedy Lavinia zažila. Ukrytá v kajute myslela na všetky pekné chvíle, úporne sa modlila a po prvý raz trpko ľutovala, že prehovorila otca, aby ju vzal so sebou.

Ráno, keď sa oceán utíšil a obloha sa znovu vyjasnila, mohli sa vrátiť naspäť k Falklandom, od ktorých ich búrka odplavila. Pokračovali v dopĺňaní zásob potravín a vody a v opravách lode.

Keď deň po Vianociach preplávali okolo mysu Horn, ktorý sa týčil z tmavých vôd ako obrovská rybia plutva a do večera ho nechali ďaleko za sebou, Lavinia sa potešila, že zdolali prvý úsek plavby. Na druhý deň sa po pravom boku lode zjavila hornatá krajina so skalnatým pobrežím – Patagónia –, ktorá sa tiahla od juhu na sever a ktorú mali na dohľad niekoľko dní. Starý rok čoskoro vystriedal nový. Vedenie chlapom nadelilo štedrejší prídel pijatiky a tak sa oslava nezaobišla bez ich bujarého spevu. Nejeden podgurážený námorník chcel Lavinii blahoželať, ale všetci gratulanti jej len mľaskavo bozkávali ruku.

Počasie bolo stále priaznivé, kapitán udržiaval severný kurz, aby sa čo najskôr dostali do teplejších oblastí, pretože v okolí Patagónie bolo veterno. Postupne ju vystriedali vysoké pohoria Ánd, ktorých biele čiapočky končiarov si posádka a bádatelia prezerali ďalekohľadmi. Až keď plachetnica prekročila rovník, prudko zamierili na severozápad k brehom Hawaiských ostrovov.

„Bude sa ti tam páčiť, srdiečko, uvidíš,“ povzbudzoval Laviniu otec.

Fregatu k nim poháňal prudký vietor a na oblohe stále svietilo slnko, ale Lavinia si všimla, že chlapi pred ním utekajú, lebo im vysúša hrdlo aj telo. Vnímala ich apatiu a nevraživosť zo scvrkávajúcich sa prídelov jedla, vody a tej zvláštnej choroby, o ktorej sa zmieňoval lekár Jacobs už pri Falklandoch. Sama sa cítila byť vyčerpaná, hoci len vysedávala v kresle pod slnečníkom, alebo ležala na lôžku v kajute. Už ani prechádzať sa po palube ju nebavilo. Kuchár so ženou mali čo robiť, aby z ako-tak použiteľných potravín, ktoré ešte nenapadli červy, vykúzlili niečo schopné na jedenie. Pitná voda v sudoch sa zmenila na zapáchajúcu brečku. Nejeden námorník trpel dyzentériou, šúchal si boľavé kĺby a mnohým krvácali ďasná.

Aj Lavinia sa jedného dňa zobudila na bolesť v ústach. Preľakla sa, že jej začnú vypadávať zuby, ale Jacobs jej ich prezrel a utešil ju, že bude v poriadku. Odkiaľsi vyčaril súdok kvasenej kapusty, ktorá mala dodať jej telu potrebné živiny. Thomas sa, napodiv, držal statočne, vyzeral, ako keby sa bol pre plavbu na lodi narodil. Za celý čas ho iba na jeden-dva dni pripútala na lôžko žalúdočná nevoľnosť, ale lekár mu proti tomu dal teplé obklady na brucho. Brat potom opäť celé dni poskakoval po palube ako kozľa a behal od provy po kormu, od jedného boku plachetnice k druhému. Jeho nadšenie zo sledovania oceánu však nezdieľal nikto, dokonca ani keď vykrikoval a rukou ukazoval ponad zábradlie: „Veľryby, plávajú vedľa nás veľryby, pozrite sa!“

Tretí týždeň jednotvárnej plavby sa chýlil ku koncu. Svet pozostával iba z nekonečnej vody a oblohy, slnko pálilo, oceán zhlboka a pokojne dýchal. Malátni a znechutení námorníci vylihovali v tieni na palube, ale väčšina mužstva bola zalezená v podpalubí. Krátko popoludní sa odrazu zo strážneho koša na prednom stožiari ozvalo toľko očakávané: „Zem na obzore!“

A Lavinia sa opäť stala svedkom malého zázraku. Chlapi sa na zoslabnutých nohách začali súkať na palubu ako myši z dier, stavali sa k zábradliu, šľachovitými rukami sa pridržiavali lán, naťahovali krky a žmúrili k obzoru, kde sa črtali obrysy ohlasovanej pevniny. Radostne sa objímali, hulákali a hvízdali, usmievali sa, vystavujúc na obdiv skrvavené ďasná.

Keď v ten podvečer, dvanásteho februára, zakotvili v zátoke Kealakekua na najväčšom z Hawaiských ostrovov, nebolo po apatii a zlej nálade posádky ani chýru.

- - -