Ivana Havranová

Zlodejky

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

Ukážka z elektronickej knihy

© Ivana Havranová, 2015
© Marenčin PT, spol. s r. o., 2015
Jelenia 6, 811 05 Bratislava
marencin@marencin.sk www.marencin.sk
Cover © Marenčin Media, s. r. o., 2015
Design © Katarína Marenčinová, 2015
Jazyková úprava Sylvia Sachs
457. publikácia, 1. vydanie
ISBN 978-80-8114-455-4 (viaz.)
ISBN 978-80-8114-456-1 (ePub)

Ivana Havranová

ZLODEJKY

1. KAPITOLA

Sedela na železnej posteli prikrytej lacným, tenkým paplónom ukrytým v čínskej návliečke. Pamätala si, že také stávali okolo päť eur. Vtedy. Pred dvomi rokmi. Keď sa túlavala po Miletičke, keď obzerala lacné tričká a texasky a nohavičky a podprsenky... Vždy chcela mať pekné veci. Len teda... Peňazí nebolo.

Trh bol na túžby nemajetných ako stvorený. Farebné, znesiteľné dizajny... Látky však boli to, čo robili tovar lacným. Látky a pracovná sila, tam niekde v úkrytoch veľkých čínskych hál, kde ľudia dreli za pár šupov.

Lebo veď... Koľko už len môže zarobiť robotníčka v čínskej továrni, ak tričko, ktoré ušila, stojí tri eurá?

Barbora.

Baša.

Tak ju volali doma aj v škole, tak ju volal aj posledný frajer. Chvíľu s ním chodila, skôr ako ťažkou železnou bránou vošla do zariadenia, ktoré ľudia volajú len tak, jednoducho.

Basa.

Takmer ako Baša.

Pravidelne, v rovnako tempe, pohojdávala krátkymi nohami, jedna, druhá, jedna, druhá... Nohy sú príčinou. Krátke nohy sú príčinou jej počmáraného života, vravievala si často a raz to veru vytkla aj matke.

Nohy? spýtala sa tá s tvárou začudovanou ako hubárom odtrhnutá muchotrávka.

Nohy, mama. Krátke nohy. S dlhými by som mala krásny život nejakej modelky, milenky...

Milenky? nechápala mama a hoc i učila na vysokej škole, dcérine výroky často predbehli filozofické heslá v dobrých slovníkoch.

Ježiš, mama! Dlhonohé idú!

A kam, Baška? Kam idú?

No... takto, mama. Ak má baba dlhé nohy, dlhé vlasy, veľké oči, peknú tvár, majú o ňu záujem bohatí muži a všelijakí tí z reklamných agentúr, ako napríklad Saša Jány. Toho predsa poznáš! Bohatí muži chcú takéto pusky za milenky, reklamní chlapci zase na predvádzačky handier, obšírne a trpezlivo vysvetľovala podstatu úspechu dnešných dievčat.

Ahá! No to som nevedela, odvetila zaskočená mama, pozrela na hodinky a jednoducho oznámila: Už musím bežať domov! Vyvenčiť Drndu, dodala na vysvetlenie.

Choď. Choď, mama. Veď zase prídeš. A Drnda by sa určite aj posrala. Ako dlho je sama doma?

Počkaj, vyvrátila žena oči k stropu a zamyslela sa: Deväť hodín, Baška. Od božieho rána. Od siedmej, zahundrala s nevôľou a už sa aj ocitla pri dverách. Tak pá moja, drž sa. A ja zase dobehnem, neboj sa. Mám ťa rada. Vieš to, však?

Jasné, mami. Viem. Len potom neviem, prečo som tu, neodpustila si zlomyseľnú poznámku.

Nuž preto, Bašenka, lebo ste s Daduškou vykrádali domy. A Daduška, čuduj sa svete, má dlhé nohy a dlhé všetko, čo podľa teba potrebuje dievča k úspechu. Pá, bábika, povedala s pokojným úsmevom a zmizla za starými, hrkotajúcimi dverami, aké bývajú iba v base. Celé železné, sivé, okolo kľučky hnedé, dochytané. Hotový hotel baktérií a mnohých svinstiev.

Dievča sklonilo hlavu, vedelo, že mama má pravdu.

Dada, krásna baba, priateľka od neskorých detských čias, potrebovala k životu viac, než len krásu.

Dcéra slávnych rodičov potrebovala k spokojnosti množstvo vzrušenia, adrenalínu.

A nič som nezaplatila, predstav si! Celkom nič, končievala svoje príhody, ktoré prežila na strednej vo Viedni. Tie jej storky – vošli sme do obchodu, poskrývali všelikde do nohavíc parfumy, obliekli na seba drahé šaty, kožené bundy a so všetkým pekne po anglicky zmizli – Bašu ťahali zo sveta siva a nudy niekde celkom inde.

Bože, Dada, takí ste bohatí a predsa kradneš... nechápala vtedy.

No a? Čo to s tým má? Kradnem pre potešenie. Len tak, aby reč nestála... smiala sa a hlavu pri tom zakláňala dozadu. Vlasy sa jej váľali až po malom, takmer detskom zadku.

Osud sa však zopsul a nóbl dievča teraz o tri cely ďalej sedí a leží a spí a vzdoruje a plače...

Nezachránila ju ani rodina. Nazdali sa, že súd je akože „veď sa dohodneme, pani sudkyňa“. Veď sa dohodneme. A keby nie, zavolá najvyšší, pani sudkyňa, a potom sa už dohodneme celkom určite.

Všetko šlo podľa litery zákona a Daduške nepomohli nijaké kontakty. Niekto v talári sa zaťal a jednoducho povedal, že toto rozmaznané dieťa posadí do lochu. Pretože spratek si naozaj zaslúži.

Druhú z dvojice prestalo baviť vysedávať na posteli, nuž sa z nej zošmykla a šla k umývadlu. Otočila kohútikom, pustila vodu, namydlila si ruky a dnes už po desiaty raz ich poriadne vydrhla.

Zniesla teda všeličo. Pocit špinavých rúk ju však privádzal k zúfalstvu.

2.

Takmer všetko, čo viem, som sa naučil v materskej škôlke, povedal jeden pán, a hoci to dotiahol veľmi ďaleko a dokonca celosvetovo, nebolo vari človeka, ktorý by ho považoval za mudrca. Napokon, v materskej mudrcovstvá neučia.

Často myslievala na tieto slová.

Často myslievala na množstvo slov, ktoré čítavala v novinách, v knihách, počula v televízii. Vedela, že základná je najdôležitejšia, vedela však aj to, že stredná je najnebezpečnejšia. Tam sa vlastne odklonila z dráhy, ktorú jej nasmerovali rodičia. V druhom ročníku? V treťom?

Kde si spoznala to dievčisko? Tú Dadu? No kde? triasla ňou zúrivá matka, keď ju prvý raz priviedli domov policajti. V električke kradli peňaženky.

Trest však dievča minul, lebo šlo iba o pár korún.

Odvtedy doma vedeli, že dievča menom Dada je to, ktoré Baša nasleduje vo všetkých nebezpečných extravaganciách.

Ja už neviem, mama, kričala Baša a policajti sa radšej odporúčali. Ešte aj toto! Dosť, že by dievčisku najradšej naložili sami. Aby si zapamätalo, že peniaze sa nekradnú. Peniaze sa zarábajú. Avšak... nemohli. Prizerať sa ale, ako ju faklí vlastná matka... Napokon, násilie v rodinách je tiež trestným činom. Nepotrebovali komplikácie.

Ó bože, to bolo tak dávno, usmialo sa dvadsaťpäťročné dievča a cez zamrežovaný oblok zasnene pozrelo do neznámych diaľav. Kúsok modrastého neba sa posúval rýchlosťou vetra a o malú chvíľu už videla iba chuchvalec našuchorených bielych oblakov. Rozvalili sa na nebeskej belasej ako vo vlastnej posteli.

Ktovie, ako je vonku. Ako sa všetci majú! hútala a odrazu jej prišlo ľúto strateného augusta, mesiaca plného leta a bláznovstiev na Zlatých pieskoch, v Senci... Dokonca si spomenula aj na bývalého frajera: Blbeček! Zdupkal rýchlejšie, ako som sa tu stačila porozhliadnuť!

Človek by mal „sedieť“ iba v zime. Zababušený do deky, s nohami v teplých ponožkách v kožušinových papučiach... V zime sa aj tak nedejú veci. Všetky čakajú na leto, letelo jej mysľou.

Lebo veď, aj Dadu spoznala v lete. Čakali v rade na zmrzlinu, a to veru rovno v najlepšej zmrzlinárni v meste. Na Hviezdoslavovom námestí. Nikdy sa nezhovárala s okolostojacimi ľuďmi, vôbec nechápala, prečo sa odrazu dievčaťa stojaceho pred ňou opýtala: Koľko je hodín, prosím ťa?

Pol štvrtej, odvetila tá bez toho, aby sa pozrela na svoje hodinky.

Ako vieš?

Aha! Tamto pri Carltone sú hodiny! zasmiala sa a takmer jej z úst vypadlo množstvo krásnych, bielych zubov.

Si bieliš? nedalo Baši nespýtať sa.

Zuby? Nie! Chrúmem tvrdé cukríky, smiala sa ďalej a takmer si nevšimla, že konečne prišla na rad.

Nechala si teda naložiť tri kopčeky, punčovú, stračatelu, citrón a postavila sa nabok. Akože niekoho čaká.

Baša dostala svoj kornútok vzápätí, a keď chcela odkráčať, Dada sa pripojila:

Nevadí, ak spolu zlížeme zmrzku? spýtala sa tak prirodzene, akoby sa poznali celé roky.

Nevadí, ale tak... ja som teda Baša.

Dada, povedala s plnými ústami ľadovej smotany a presunuli sa na jednu z lavičiek oproti zmrzlinárni.

Rozložili sa na vetrom opráskanom, do sedenia vyskladanom dreve a trvalo dosť dlho, kým jedna z nich prehovorila:

Kde bývaš? zaznela jednoduchá otázka a veľké zelené oči tmavovlasého dievčaťa s vlasmi uviazanými do vrkoča sa upreli na bledučkú tvár jemnej Baše.

Ja? Na Šafku! odvetila rýchlejšie, ako doznela otázka. A ty?

Na Dlhých dieloch. Rovno na tom kopci. Vieš, ako ma bolia nohy, kým sa dotrepem zo školy domov? A potom ešte na tretie poschodie. Pešo. Sme bez výťahu, lamentovala krásna tvár a okolo úst sa tvorili ako vlas jemné ryhy.

3.

Baša zoskočila z postele a zapozerala sa na stenu oblepenú obrázkami panny Márie a všetkých svätých. Chýbal len Ježiš, zvaný Kristus. Táto prečudesná dekorácia zostala po mladej žene, vrahyni vlastného manžela. Baša s ňou bola iba tri dni, potom už navždy zľaknuté žieňa previezli niekam inam.

Mohli ju pustiť, chuderu. Pokojne ju mohli pustiť. Veď zabila tyrana. Veď iba bránila seba a deti, dumala a skúmala, z akých časopisov Tereza povystrihovala obrázky. Baša si nepamätala, že by v normálnych, bežných časopisoch niekedy videla veľké fotky svätých. To určite nie.

Možno jej to nosili deti z nejakej špeciálnej svätej predajne. Ktovie, premýšľala a snažila sa rozpamätať na Terezino priezvisko. Sama bola ako svätá. Iba sa mĺkvo prechádzala po izbe, sem-tam niečo napravila, upravila a s nikým sa nerozprávala. Izbu obývalo šesť žien a ani jedinej z nich sa nepodarilo spriateliť sa s Terezou. Mali pred ňou rešpekt. Predsa len. Zobrať do rúk sekeru a rozťať ňou chlapovi hlavu... Na to treba nielen guráž. Na to treba absolútne zúfalstvo, absolútnu bezradnosť a až potom guráž.

Keď jedného rána prišli po ňu dozorkyne, ani sa s nikým nelúčila. Len sa pred vyzdobenou stenou niekoľko ráz prežehnala, ešte jemne pokľakla na jedno koleno, potom zobrala svoje osobné veci a vytratila sa ako smrť z bezvládneho tela. Ticho a nenápadne.

Mladá zlodejka z centra Bratislavy si prešla dlaňami po tvári a vedela, že ak nezačne niečo robiť, z depresií sa už nevyhrabe nikdy!

Zosmradnem tu ako kus plesnivého syra, povedala nahlas a urobila desať drepov. Potom zabúchala na dvere a z chodby znejúcemu hlasu bez viditeľného tela oznámila, že sa chce ísť osprchovať.

Si sa pomiatla? znela odpoveď. V stredu sa sprchovať? Nerob si z nás srandu, aby si neľutovala.

V duchu sa malému rozruchu škodoradostne zasmiala, vytiahla skicár, farbičky. Nevedela maľovať nejako úžasne, vzácne, maľovaním si však vedela poriadne povymetať hlavu. A to práve teraz potrebovala. Momentálne ju nehnala nijaká iná ambícia. Potrebovala počúvnuť svoju dušu, vnútorný hlas, ktorý počúvala vždy, okrem chvíľ, keď pracovala. Pre Bašu znamenalo pracovať kradnúť, vykrádať, mapovať terén alebo robiť podobné prípravné práce.

Ak už však prišlo k samotnej veci, vnútorný hlas umlčala. Ak robíme opačne, ako nám diktuje duša, srdce, sme plní hriechu, čítala niekde, a hoci sa živila ako sa živila, sem-tam sa pozrela na Nebo a pokúsila sa dostať do jeho priazne.

Po necelej hodine bol papier plný emócií. Vrešťali z neho farby jedna cez druhú, prekrikovali sa, vzájomne sa odsacovali z prominentného miesta, z miesta na očiach.

Psychologička by mala radosť. Tak krásne čitateľná diagnóza autora, pomyslela si, obrázok založila medzi ďalšie a pomaly sa zberala na dvojhodinovú vychádzku.

Tešila sa na Dadu. To boli jediné chvíle, keď mohli byť spolu, keď sa mohli rozprávať, smiať, spriadať plány na život tam vonku. Keď sa konečne dostanú spoza zamrežovaných stien a oblokov a dverí, spoza zamrežovaného vzduchu.

4.

Hoci byt, v ktorom s rodičmi žila, mal iba dve izby, dokopy bol priestrannejší ako štvorizbové v panelákoch. Kuchyňa, veľká ako väčšina bežných spální a obývačiek, sa v čase raňajok a obedov a večere stávala jedálňou. Baša na nej najviac milovala veľký jedálenský stôl.

Drevený, voňavý, vyzdobený tmavými obrazcami letokruhov.

Mama rodiny sa vracala z fakulty vždy tak, aby stihla uvariť večeru a až potom, keď bolo všetko na poriadku, keď sa otec aj Baša stiahli do svojich miniatúrnych, výsostne osobných priestorov, rozložila na kuchynskom stole pakšametle vysokoškolského učiteľa a pustila sa do opravovania testov, záverečných prác, diplomoviek...

Psychologička, ktorá nikdy neodflákla rodinu.

Aspoň na žehlenie si niekoho nájdi, vravieval otec súcitne, keď pani profesorka hrdlačila za žehliacou doskou a trápila sa s jeho košeľami, Baškinými blúzkami, svojimi šatami. Hoci žili v starom mestskom paláci po ktoviektorých grófskych majiteľoch a hrubé steny chladili najmä v lete, bratislavské horúčavy vytiahli zo žehliacej profesorky všetky šťavy, a to veru nielen tie navyše. Bledé orosené čelo vtedy vyvolávalo u zostatku rodiny súcit.

Prosím ťa, to by kto zniesol, aby sa mu po byte motala cudzia osoba? A určite by nežehlila precízne, odvetila pokojne a ďalej sa trápila s každým skrkvaným záhybom.

Baša si vtedy vravela, že ona veru takto žiť nebude. Z roboty letieť domov, z domu do roboty...

Keď šla na strednú školu polygrafickú, mala radosť.

Okrem toho, že ju bavila grafika a knihy, vedela, že na tejto škole dievčatá neprevažujú. Mala rada chalanskú spoločnosť. Hoci nebola nijaká krásavica, hoci sa podobala na svoju životom uštvanú mama a tej veru Najvyšší nadelil viac rozumu ako dizajnu, vedela to s nimi. Najmä preto, lebo boli takí... jednoduchší. Nijaké mozgové monštrá. Takých nestretávala. Vždy po škole utekali piati-šiesti do obchodu po zopár redbullov a potom v parku popíjali, trochu klebetili, nasmiali sa na profesoroch, a aj si navzájom pomáhali. Lebo človeka na strednej prikvačia všelijaké problémy. A nielen osobného charakteru. Napríklad test z matematiky a tak. Silnejší je povinný pomôcť slabšiemu, avšak aj medzi priateľmi platí – na oplátku, na revanš.

Hlava rodiny sa o domácnosť veľmi nestarala. Pán doktor Ozorák bol vedcom, rovnako ako pani doktorka Ozoráková, lenže, podľa neho, vedcom vyššej kategórie. Veď pracoval rovno v Akadémii vied a to je už nejaká vizitka! Nikomu v rodine ani nenapadlo poslať otca po rožky, po mlieko, alebo nebodaj rovno po mäso. Niekde do supermarketu, niekde do malého obchodíku... Nevedel by sa v nich ani orientovať. Mama zabezpečovala všetky nákupy s pravidelnosťou prírodných cyklov a Baša sa čudovala, že s tým ešte nepraštila. Každý boží deň sa domov vláčila s plnými taškami jedla a v tvári mala výraz samozrejmosti, prirodzenosti, niekedy dokonca i radosti.

Jediné dcéra, jediné dieťa dvojice vedcov, mala voči vlastnej rodine veľké výhrady. Koho by to však, pravdaže, zaujímalo...

5.

Keď bližšie spoznala Dadu, dievča z panského činžiaku na Dlhých dieloch, pochopila, že niektoré rodiny žijú celkom inak. Veselšie, vzrušujúcejšie, že riešia dovolenky, víkendové výlety a tak.

Doma nezažila nič z toho.

Nesťažovala sa však, napokon... mala všetko, čo potrebovala, no nikdy sa nedostala k ničomu výrazne navyše. Príjem rodičov bol taký akurát. Zaplatili všetky tie povinné jazdy typu elektrina, plyn, voda, smeti, potraviny, nejakú handru, vždy však iba pre jedného z rodiny, dvom sa už neušlo a... koniec. Peňaženky rodičov zívali prázdnotou, a keď aj niečo mimoriadne ešte potrebovali zaplatiť, snažili sa presunúť to na ďalší mesiac, na ďalšiu výplatu.

U priateľky Dady bola však situácia v rodine celkom iná.

Pán Dražný pracoval ako kameraman, často mával malé kšefty aj v Rakúsku, pani Dražná písala knihy, ale inak pracovala ako redaktorka v nejakom rádiu. A hoci mali dve dcéry, ich rodinný rozpočet to nezaťažovalo. Obe chodili už od piatej ľudovej do rakúskych škôl a zostali tam aj na stredných. A to znamenalo naozaj takmer dokonalé oblečenie, pracovné pomôcky, desiaty... Peniaze, peniaze, peniaze.

Obaja rodičia pracovali od rána do božieho večera a chytali sa každej pracovnej príležitosti. Dievčatá mali dobrú výchovu od starej mamy, no je pravda aj to, že mali dostatok slobody. Nijaký tvrdý režim dňa. Niektorý z rodičov ich pred večerom priviezol zo školy domov a deti svoje povinnosti už poznali. Úlohy si doma robiť nemuseli, Rakúšania nezaťažujú školákov vo voľnom čase, niečo však predsa len museli. A zvládali tak, ako to vymyslela koncepcia výučby. Unavené a preťažené neboli nikdy.

Priateľky sa v byte jednej či druhej často nestretávali.

Baša navštívila rodinu kamarátky tak zo dva razy. Poznala oboch jej rodičov, mama elegantná, moderná pani, ustavične vyzerajúca, akoby práve prišla z kaderníckeho salónu, pán špičkový kameraman, ťažký elegán, donchuan, mačo, vyštafírovaný sympaťák. S dcérami sa zhováral ako so svojimi spolužiačkami a Baša mala pocit, že v tejto rodine všetci zabudli na rešpekt pred rodičmi. Neblázni, tato, choď niekam, mami, to bol štýl, akým sa medzi štyrmi členmi tejto famílie rozprávalo bežne. Prirodzene. A nikoho to nepoburovalo. Možno na začiatku Bašku. Vôbec si nevedela predstaviť, že otec pobehuje po byte takmer nahý a ona, jeho dcéra, ho niekam pošle. Vieme kam, však?

Kameraman mal celkom jasne uvoľnené správanie ku každému, a ak sa aj v ich byte ocitla napríklad Baša, nemal s tým nijaký problém. A veru ani pani kameramanová. Jedným slovom, takmer Sodoma-Gomora.

Keď sa Baša spoznala s Dadou, tá už bola zrelá osobnosť s celkom presnou predstavou, čo chce od života. A do svojho vnímania sveta vtiahla aj dievča z rozdielnej rodiny. Najskôr len tak pomaly, akože vlastne ani nie, Baša sa trochu i bránila a hoci Dadu obdivovala, nemala guráž zapadnúť do jej sveta. Čím častejšie sa však stretávali, tým ľahšie sa stávala súčasťou Dadiných dní a mesiacov a rokov...

Až sa napokon z nich stali priateľky najväčšie, priateľky s rovnakými snami, životnými plánmi, aktivitami, s rovnakým uhlom pohľadu.

2. KAPITOLA

Ak sa človek narodí v rodine intelektuálne nie veľmi zdatných ľudí, má veľký predpoklad sám sa stať intelektuálne nezdatným. Nuž... nemusí to byť pravidlo, stávať sa to však stáva.

Pán a pani Dražní intelektuálmi neboli. Perfektní vo svojej práci, to áno! Avšak, nič navyše. Hoci ako rodina fungovali veľmi statočne, každý z nich mal malý súkromný živôtik, ukrytý pred zrakmi všetkých ďalších, pretože sa nazdali, že do ich intímnej zóny nikoho nič nie je. Veď prečo by aj bolo! Deti dostali všetko, čo potrebujú na slušnú budúcnosť a partneri sa snažili pozerať na vzájomný vzťah ako na niečo ustavične sa vyvíjajúce, meniace sa. Obaja však vedeli, že hoci aj nemožno vravieť o nejakej zvláštnej láske, radi sa mali. Tak normálne, ľudsky, bez nejakých návalov vášne.

Pánovi kameramanovi sa stalo i to, že sa zahľadel do svojho asistenta zvuku a niekoľko mesiacov, teda presne dva roky, zdieľal v tajnom byte tajnú posteľ aj s ním. Nebolo to nič mimoriadne, zvukár mal doma tiež manželku a dieťa. Obaja tento vzťah vnímali ako príjemný úlet a neočakávali od neho nijakú spoločnú budúcnosť.

Dada sa hneď po prevrate dostala do rakúskej školy, lebo zase... Rodičia vedeli, že ružovú budúcnosť detí dokážu namaľovať iba parádne kvalitné školy v zahraničí. Také tie certifikované, akreditované, také tie imidžové a veľmi, veľmi vychytené. Obe dievčence teda strčili práve do takých, a to rovno niekde v centre Viedne.

Ráno ich zaviezli, večer zase priviezli.

Stredná už bola internátna, zostať na noc však nebola povinnosť.

Zožrala peňazí ako langoš oleja, no domovský štát mal na kvalite vzdelania svojej mládeže tiež záujem, pridal teda nejaké štipendium. Síce nijaké milióny, no ak rodina doložila, dievčatá mali všetko, čo potrebovali.

Dada, úradným menom Dagmar, bola staršia a umelecká stredná jej sedela ako slnko na letnom nebi.

Ocitla sa v ročníku s Dianou, dievčinkou rozvedenej, no úspešnej slobodnej matky z Bratislavy a veľkorysej Viedne si obe užívali do sýtosti. Diskotéky a cukrárne, parfumérie a butiky – tie obe dievčatá v puberte navštevovali obzvlášť rady. Vychádzali z nich potom bohatšie o džínsy, voňavky, maľovátka... Jedným slovom, vyznali sa.

Raz mala Dada namále, takmer ju prichytili, na ochrankára však vyvalila svoje obrovské nevinné oči a ten, celý hotový, do vreciek dievčaťa ani nepozrel.

To boli časy! Bez elektroniky, bez alarmov a tak... Všetkého som mala toľko, koľko som chcela, spomínala často krásna slečna vďačná životu za to, že jej doprial peknú dávku milovaného adrenalínu.

A takto, plná napätia, sa konečne dostala do posledného ročníka, aby z neho vyšla s diplomom v ruke a s úsmevom na tvári.

Som umelkyňa, vážení! Mám na to papier, vytiahla vždy vo chvíli, keď zneistela, keď mala pocit bezvýznamnosti.

Extravagantná, krásna, študovaná. Taká bola Dada, keď sa po maturite vrátila do rodného mesta, do Bratislavy.

2.

Kde sa večne túlaš, spýtala sa jedného dňa mama a Dada zostala celá prekvapená. Ešte nikdy sa nezaujímala o to, kade sa túla.

Veď... tak normálne. Do nejakej tretej som v ateliéri, potom s kamošmi, nejaká výstava, nejaké rande...

Rande? A s kým chodíš?

S nikým! To sú jednorazovky. Nemám frajera. Skôr som s kamoškami. To je príjemnejšie ako randenie. Tebe sa niečo nezdá? odpovedala bez rozpakov, lebo tak bola naučená. Všetko na rovinu.

Hm... mne? Ja predsa nerandím už roky, Dada, zasmiala sa mama a dodala: V tvojej izbe som si všimla nejaké nové a drahé vecičky. Prehrávač... odkiaľ to máš?

Kúpila som si. Jednej babenke som navrhla šatičky a za to som si kúpila niekoľko vecí. Nechcela som pýtať od vás. A čo... vadí?

Nevadí, pravdaže nevadí. Len som chcela vedieť, ako na tom si a či stačíš zarobiť na všetko, čo chceš mať, povedala mama a tiež na rovinu.

Dcéra sa usmiala a vec bola vybavená.

Bol podvečer, prekefovala si dlhé tmavé vlasy, tichým kávovarom pripravila kapučíno, sadla si na balkón a hoci bol koniec septembra, cítila sa veľmi príjemne. Výhľad na Rakúsko, taký ten zahmlený, zadymený zaroseným Dunajom, zbožňovala.

Mala za sebou náročný deň.

Celkom sama, bez komplicky, sa musela dostať k novému parfumu, pretože ráno spotrebovala posledné kvapky starého. Jemne ich strekla za uši a na zápästie už nezostalo. Neznášala naturálnu vôňu tela. Musela zo seba cítiť voňavé telové mlieko a potom parfum. Prirodzený pach tela, čo i vydrhnutého a osprchovaného, po chvíli zo seba vydával pach ako kyslý, nevyvetraný priestor. Ťažký, nepríjemný, bez kúska elegancie.

No a podpazušie, to je kapitola sama o sebe. Nepomôže mydlo! Pomôže iba v spojení s dobrým deodorantom, vysvetľovala vždy mladšej sestre a v očiach mala hnus. Neznášala ani len myšlienku na letné, lafácky ošetrené zapáchajúce kúty tela pod plecami.

Hoci Dunaj nevidela, počula, ako sa z neho ozýva húkanie lodí, ako oznamujú svoju trasu, ako sa, kĺžuc hladinou rieky, navzájom zdravia.

Podvečer na balkóne mala rada najmä po úspešnom pracovnom dni.

Som dobrá! Mám voňavku a mám aj džínsovú bundu. A peňaženku, tú som zase vôbec neotvorila, hútala si pre seba. Šikovná Daduška, šikovná, povedala nahlas a pomaly si usrkávala z chutného, dobre urobeného kávového moku.

Odrazu sa zodvihol vietor a záclona z obloka obmotala telo mladej ženy. Keď sa z nej konečne vyhrabala, pozrela na zatiahnuté nebo, schmatla šálku a šla dnu. Vo chvíli, ako zabuchla balkónové dvere, sa spustil obrovský lejak a šľahal obločné tabule ako bíreš ťažné kone.

Stála ticho a pozerala na nebo.

3.

Radosť zo života mala nielen preto, že dokázala tvoriť nádherné kúsky odevov, že bola vychytená dizajnérka. Radosť zo života mala najmä preto, lebo sa priatelila s Bašou a tá Dade rozumela.

Keď sa zoznámili, boli mladé baby, vzájomné priateľstvo ich však neopustilo po celé roky. Chodili spolu do kina, na zmrzlinu, chodili spolu vyberať z tašiek peňaženky... Ale nielen tie...

No, drahá, kým som ťa to naučila, kým si sa vôbec odvážila... smiala sa Dada vždy, keď si zaspomínali na začiatky.

Si pamätám na svoju prvú peňaženku, moja! V električke číslo päť. Do Rače. Tá tetka sedela narovnaná, s hlavou hore, ako primadona, a taška prehodená cez plece rovno takmer v mojom náručí....

Ja viem! Sedela si za ňou! doplnila Dada.

No veď. Pekne som si zodvihla nohy, prikryla nimi výhľad na ruku a šup. Už som ju aj mala, smiala sa Baša. Som ti ale asi nepovedala, že v tú noc... hm... nie a nie zaspať, že som sa až do samého rána triasla ako huspenina v komore u starkej. Vravela som si, si zlodejka, si nechutná zlodejka... A ráno som s našimi nemohla raňajkovať. Bože, tie ich čisté, čestné, filozofické pohľady! Kto by to vydržal, vrátila sa do minulosti.

Koľko tam bolo? Už si nepamätám! pokúšala Dada.

Päťsto korún. Rovných. Našťastie tam nemala doklady. To by ma asi sralo najviac! Že ich musí nanovo vybavovať! uškrnulo sa dievča.

A čo si vlastne urobila s prachmi?

Neuveríš! Dala som ich mame. Že ležali na chodníku pred obchodom. Som povedala. Najskôr sa tešila ako dieťa, o chvíľu však prepadla výčitkám. Och, mama, mama, vzdychlo dievča.

Dizajnérka mala priateľa, ktorý nemal čas na nič. Len pracoval a pracoval... Sem-tam sa teda, pravdaže, stretli, šli do kina, pomuchlali sa na lavičke v parku a vybavené. Vyhovovalo to obom, najmä však talentovanej dizajnérke. Nijaká sledovačka, nijaké scény, utajovanie prežitých životných chvíľ. A najmä... Oliver bol parádny kabátik. Prikryla ním všetky odchody z domu, všetky absencie na rodinných oslavách. Napokon... frajer je frajer a každý frajer je najmä veľký požierač času, vravievala vždy mame.

Oliver sa celé dni premotal v ateliéroch okolo sochárov. Snažil sa im asistovať pri práci, nepovažoval to však za definitívny stav. Navštevoval zo dva-tri ateliéry a s voľným časom vlastne ani nikdy nepočítal. Večer sa domotkal domov, narobený ako robotník v kameňolome. Jeho útle, vysoké telo sa potácalo svetom s predstavou o lepšom zajtrajšku. Skončil síce sochárinu na strednej umeleckej, vedel však dobre, že najskôr musí medzi tieto modly meštiakov a snobov preniknúť. Stať sa súčasťou ich životov, kšeftov, ich práce.

Keď na jednej z bujarých vernisáži stretol Dadu, myslel si, že vidí zlatú pannu uprostred oceánu.

Krásna, krásna, krásna.

A hneď na druhý deň šli na radne.

4.

Nemohla povedať, že bez Olivera nemôže žiť, že ho miluje na umretie, mohla však povedať, že ho má rada a celkom slušne jej pomáha prechádzať životom. Mala dve veľké záľuby. Tvoriť originálne kúsky oblečenia a... zmocňovať sa cudzieho majetku. A to teda celkom lúzerským spôsobom.

Kradnutím.

Oliver sa nevypytoval. Len ju obdivoval a tešil sa, že nemusí svojej milej kupovať drahé čačky. Že dievča nepotrebuje jeho peniaze. Že nemusí zakladať nijakú zlatú kreditnú kartu a najmä, že na ňu nemusí zarobiť. Ako študovaný odborník na pekno veľmi dobre vedel, že Dada, okrem vlastnej krásy a dizajnovej dokonalosti, nosí aj dokonalé šperky a doplnky a handry má z drahých látok, no celkom bez jeho pričinenia.

Počúvaj, ty máš akú frajerku? Tá musí stáť celý majetok, vravievali priatelia, ak s ňou niekam prišiel. Vtedy sa usmial popod poriadne nerašiace bledé fúzy a myslel si svoje. Oliver nebol ten, ktorému by sa výnimočné dievča zverovalo so svojím životom plným dobrodružstva a napätia. Oliver bol na bozkávanie, milovanie, ukazovanie sa.

Ak sa však s niekým rozprávala o svojich pocitoch a duševných stavoch a plánoch a túžbach, bola to Baša.

Jedine Baša.

Dobré, inteligentné, na smrť unudené dievča.

Stretávali sa dva razy do týždňa, ak sa však naskytla mimoriadna situácia, častejšie. Mimoriadna situácia znamenalo, že Dada objavila novú príležitosť na osvieženie nudného bytia. Baša sa rozžiarila a Dada vtedy cítila jej oddanosť a vďačnosť.

Ešte nikdy sa nestalo, že by dlhovlasé, štíhle dievča s tvárou belostnou ako panenka prišla s nápadom nadarmo. Každý jeden plán sa stal realitou a to veru kreatívnu bytosť menom Dagmar veľmi, ale naozaj veľmi bavilo.

Boli chvíle, keď sa nad svojím existovaním na tomto svete aj vážne zamýšľala. Stávalo sa to najmä vtedy, keď vzduchom lietali blesky farieb dúhy, keď mesto hučalo množstvom burácajúcich hromov. Vtedy vchádzalo do vnútra mladej ženy niečo ako svedomie, smútok, niečo ako pocit ničoty. Po búrke sa však Dadina duša rozjasnila rovnako ako nebo nad jej hlavou a na zopár kaličiacich minút, ktorými práve prešla, načisto zabudla. Upravila si mejkap a ak aj nejaká slza rozmazala čiernu linku na viečku, rýchlo si naslinila ukazovák a machuľku odstránila. Ešte niekoľko minút potom veselú iskru v jej veľkých zelených očiach síce zastierala čudná, priehľadná clona, no išlo naozaj iba o bezvýznamnú chvíľu.

Žila tak, ako žiť chcela a na celom tom zbožňovala najmä skutočnosť, že samu seba aj režírovala.

5.

Vošla do svojej izby a keďže doma nebolo ani nohy, ani sa nikde nepristavila. Rovno tam, k sebe, do kráľovstva plánov a snov a výčitiek a nápadov.

Niečo zapípkalo. Nežne, slabučko ako vánok, čo sa obtrie o husličky.

Poobzerala sa vôkol seba, nenašla však nič.

Som nejaká prepracovaná alebo čo. Veď tu nič nie je, šomrala a nechápala, ako sa takéto veci môžu diať.

Pí, pííí, začula opäť a vedela, že nejde o nijaký prelud. Pobrala sa oproti nežnému plaču a medzi množstvom elektrických drôtov, spájajúcich internet a televízor a počítače, sedela ako na funuse malá lastovička v čierno-bielom kabátiku.

Koniec ukážky