Zuzana Maďarová

Ako odvrávať novembru 1989

rodovéaspektypamäti

Ukážka z elektronickej knihy

Zuzana Maďarová • Ako odvrávať novembru 1989 • Rodové aspekty pamäti • Odborné recenzentky: PhDr. Jana Cviková, PhD. a doc. PhDr. Oľga Gyárfášová, PhD. • Vyšlo roku 2019 v Knižnej edícii ASPEKT • www.aspekt.sk • Túto knihu sme vydali vďaka dobrovoľníckej práci a dôvere, ktorú ste nám preukázali poukázaním 2 percent z daní na našu činnosť • Redakcia: ASPEKT • Copyright © Zuzana Maďarová 2019 • Design © Layout JS. 2019 • Prvé vydanie • Produkcia pressitech, s. r. o., Bratislava • Prvé vydanie • ISBN 978-80-8151-080-9 • EAN 9788081510809

Za obrovskú odbornú pomoc a podporu ďakujem mojim aspekťáčkam Jane Cvikovej, Jane Juráňovej, Alexandre Ostertágovej a Kataríne Krnovej, bez ktorých by žiadna publikácia nevznikla • Za cenné diskusie a starostlivosť ďakujem Oľge Gyárfášovej, Veronike Valkovičovej a Pavlovi Hardošovi • Svojej drahej rodine ďakujem za všetko•

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2019

Zuzana Maďarová (1984) spolupracuje s feministickou vzdelávacou a publikačnou organizáciou ASPEKT od roku 2005. Vyštudovala žurnalistiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 2010 absolvovala rodové štúdiá na Central European University v Budapešti a v roku 2017 doktorandské štúdium v Ústave európskych štúdií a medzinárodných vzťahov Fakulty sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského v Bratislave, kde v súčasnosti pôsobí ako výskumná pracovníčka. V rokoch 2015 až 2017 bola vyslanou expertkou v Európskom inštitúte pre rodovú rovnosť vo Vilniuse. Svoj výskum orientuje na politickú subjektivitu žien v histórii i súčasnosti, rodové usporiadanie spoločnosti a na feministickú reflexiu politickej komunikácie. Autorsky a editorsky sa podieľala na publikáciách Občianky a revolucionárky. Ako, kedy, kde sa vylučujú nevhodné subjekty (2015), Politika vylúčenia a emócií. Aspekty predvolebnej kampane (2012), Politiky a političky. Aspekty politickej subjektivity žien (2011) a i.

•

V ponímaní nášho projektu nie je história len súhrnom významných udalostí či osobností, ale predovšetkým množinou tiel a zážitkov, ktoré tieto telá zažili, čiže v tomto zmysle je aj naším zážitkom a zdrojom legitimizácie toho, čo robíme, čo sme robili. Telá zažívajúce históriu sú v tejto spoločnosti obvykle priraďované jednoznačne k biologicky ženskému alebo mužskému pohlaviu a vstupujú do rastra nespochybnenej dvojrodovosti, ktorá od nich vyžaduje napĺňanie istej ženskej a mužskej roly; preto je dôležité, aby bola v našich úvahách o histórii žien prítomná rodová perspektíva ako kľúčový moment organizácie spoločnosti•

•

Jana Cviková Histórie žien

•

Osobný a politický príbeh skúmania histórie a pamäti

Na úvod

Barbara Labuda sa o tomto zlyhaní svojich kolegov vyjadrovala s rozhorčením v každom našom rozhovore v deväťdesiatych rokoch. „Poľsko veľa dlhuje obrovskému počtu žien, ktoré pôsobili v hnutí, a napriek tomu sa vytratili z krásnej histórie boja o jeho nezávislosť.“ Pokračovala krátkym príkladom: „V niekoľkých rozhovoroch, ktoré nasledovali po vyjednávaniach za okrúhlym stolom, sa Zbigniew Bujak zmienil o tom, že Helene zostal veľa dlžný. Ale to nie je to isté ako povedať, že Helena Łuczywo utvárala opozíciu.“

Shana Penn Vytrvalá revolúcia

Po vyhlásení stanného práva v roku 1981, keď väčšinu vedúcich osobností poľského opozičného hnutia Solidarita zatkla polícia a zvyšok sa musel ukrývať, zorganizovali ženy tajnú skupinu Damska Grupa Operacyjna so sídlom vo Varšave, spojili sa s ďalšími ľuďmi po celej krajine a začali vydávať a distribuovať noviny Tygodnik Mazowsze (Kondratowicz, 2001; Penn, 2005). V tomto období sa aktivizmus žien stal ohniskom stratégií, štruktúr a aktivít demokratickej opozície. Ako konštatuje Shana Penn: „Nebyť žien, opozičné hnutie by jednoducho neexistovalo.“ (2005, s. 59) Napriek tomu, že aktivity žien boli jadrom politickej zmeny a stáli aj pri zrode demokratickej tlače v Poľsku,1 neinformovala o nich ani zahraničná tlač v dobe, keď sa diali, ani sa nestali súčasťou príbehu Solidarity v čase písania jej histórie. V súčasnosti vieme o účasti žien v hnutí najmä preto, lebo sa jej od začiatku deväťdesiatych rokov venuje americká bádateľka Shana Penn, ktorá prerozprávala ich príbehy napokon aj v knižnej publikácii Solidarity’s Secret (Tajomstvo Solidarity, 2005), a postupne sa o príbehy žien začali zaujímať aj poľské bádateľky, dokumentaristky a umelkyne (Dzido – Śliwowski, 2014; Kenney, 1999; Kondratowicz, 2001; Penn, 2005).

Disidentky v Československu schovávali tajné dokumenty do detských kočíkov s dvojitým dnom či detských zavinovačiek, rady na mäso a iné nedostatkové potraviny vytvárali príležitosť vymieňať si samizdaty skryté v taškách. Ženy boli neodlučiteľnou súčasťou opozičných aktivít pred rokom 1989, ale v kolektívnej pamäti zostávajú nezapamätané a v histórii často neprítomné (Linková – Straková, 2017). Prvá kniha, ktorá čiastkovo mapuje aktivity žien v rámci disidentského hnutia v Československu, vyšla pri príležitosti štyridsiateho výročia Charty 77 v roku 2017. Súbor dvadsiatich rozhovorov so signatárkami Charty 77 s názvom Bytová revolta: jak ženy dělaly disent (Linková – Straková, 2017) uzatvára kapitola jednej zo zostavovateliek Marcely Linkovej, ktorá opisuje dvojitý zámer projektu: sprítomniť spomienky na také aktivity a priestory, ktoré zväčša nebývajú súčasťou „veľkých“ disidentských dejín, a zároveň pripomenúť, že aj predtým viditeľné ženy sa z histórie akosi vytratili. „Věříme, že budoucí projekty, které se budou Chartě 77, disentu či undergroundu věnovat, nadále bílá místa historie žen vytvářet nebudou,“ zdôrazňuje Linková (2017, s. 375) potrebu ďalšieho skúmania v tejto oblasti, ako aj komplexnejšieho a nevylučujúceho prístupu k utváraniu kolektívnej pamäti a písaniu histórie.

Výskumy opozičných aktivít v Poľsku a Československu pred rokom 1989 naznačujú, že zahrnutie skúseností žien do známeho príbehu ho nielen obohacuje, ale aj naštrbuje, prepisuje samotný priebeh, formy a priestory odporu proti opresívnemu režimu. Podľa Linkovej (2017, s. 377) je spektrum aktivít, ktorému sa ženy v Charte 77 venovali, široké a nemožno ho zjednodušovať tvrdením, že ženy vykonávali podporné a pomocné roly. Namiesto toho treba spochybniť predstavu o hlavných a pomocných aktivitách a vidieť rôzne typy činností ako navzájom súvisiace, podporujúce sa a od seba závislé. Ani o priestoroch odporu nemožno komplexne premýšľať bez súvislosti so symbolickým rodovým poriadkom, ktorý súkromnú sféru od začiatku modernej industriálnej spoločnosti prisudzuje ženám. Napokon, je to aj presun politických aktivít do oblasti domácnosti, ktorý ženám umožnil zapájať sa do disidentskej činnosti (Linková, 2017). Rozpoznávanie žien ako vedúcich postáv podzemného hnutia zase naštrbuje predstavy o Solidarite ako organizácii vedenej výraznými mužmi, ktorí napokon zasadli k okrúhlym stolom s predstaviteľmi štátneho socializmu. Takéto rozpoznávanie je však komplexný proces, ktorý sa odohráva na individuálnej aj kolektívnej úrovni. Shane Penn (2005) sa podarilo zachytiť dynamiku a mnohovrstvovosť činnosti žien práve vďaka skutočnosti, že opakovane hovorila s členkami Solidarity. Vo svojej publikácii zachytáva a komentuje, aké stopy zanecháva spoločenský kontext na príbehoch hnutia a reflektovaní pozície jeho účastníčok. Na začiatku skúmania sa ženy napríklad úplne odmietali identifikovať ako vedúce osobnosti hnutia, no časom sa ich prístup mierne zmenil. Penn to vysvetľuje ako dôsledok posunov vo vnímaní konceptu vedúcich osobností – kým v deväťdesiatych rokoch bol spájaný s nedemokratickým režimom a mocou nad ľuďmi, v kontexte demokratických zmien sa jeho implikácie pozmenili a rozrôznili (2005, s. 233). Na procese, ktorým prešiel výskum Shany Penn, sledujeme, že pamäť sa vždy utvára v súvislostiach a nemožno ju oddeliť od jej artikulácie (Lomsky-Feder, 2004; Reading, 2002).

V kontexte tridsiateho výročia novembra 1989 sa na základe uvedených výskumov historického aktérstva vynárajú naoko jednoduché otázky: Kto rozpráva príbehy nežnej revolúcie, a formuje tak historickú pamäť nášho spoločenstva? Kto túto príležitosť nemá? Ktoré aktivity sú prítomné v príbehoch Novembra a ktoré zostávajú neviditeľné? A napokon: Ako vyzerá obraz nežnej revolúcie, ktorý každoročne pri príležitosti výročia nanovo utvárame?

O jednom skúmaní Novembra

Príbeh môjho skúmania sa začal písať v roku 2009, keď som sa účasťou žien na nežnej revolúcii2 zaoberala v rámci štúdia na Central European University v Budapešti.3 Spisovateľka, jazykovedkyňa a herečka Ingrid Hrubaničová (2009) pri príležitosti dvadsiateho výročia novembra 1989 zverejnila v denníku SME otvorený list adresovaný „potenciálnym ženám Novembra“, ktoré vyzvala, aby prehovorili o skúsenostiach z revolúcie. Tento list bol reakciou na mediálny diskurz o „mužoch Novembra“, ktorý predstavoval revolúciu ako mužmi tvorenú historickú udalosť. Feministická vzdelávacia a publikačná organizácia ASPEKT zverejnila Hrubaničovej výzvu na svojej webovej stránke a postupne publikovala 28 príbehov žien, ktoré sa podelili o svoje skúsenosti z nežnej revolúcie.4 Organizácia ASPEKT pritom v deväťdesiatych rokoch 20. storočia sprostredkovala prvé zmienky o vylučovaní žien, ktoré bolo inherentným aspektom revolúcie a pokračovalo pri vytváraní a interpretovaní pamäti novembra 1989.5 Ako prvá na to upozornila švajčiarska spisovateľka slovenského pôvodu Irena Brežná.6 „Z druhých bitevných polí, z revolučných tribún, z parlamentných siení vyháňajú zamatoví revolucionári svojimi doráňanými lakťami všetko ženské von. Konečne zasa sami medzi svojimi. Kázaním: žena, bola si zvedená na zlú cestu, spamätaj sa, ju posielajú naspäť k deťom, k opisovaniu svojich uznesení poškodzujúcich záujmy žien, k vareniu kávy, k umývaniu dlážky, k bežiacemu pásu, k súťaži o najkrajšie prsia.“ (1993, s. 55) Brežná takto kriticky zhodnotila situáciu žien na Slovensku a v Českej republike, pričom reflektovala proces revolúcie a vylučovanie žien z verejného priestoru po novembri 1989. Je príznačné, že prvá osoba, ktorá písala o neprítomnosti žien na revolučných tribúnach, bola pozorovateľka zo západných krajín (pozri aj Cviková – Maďarová, 2011; Maďarová, 2011), veď dodnes sa účasti žien na zmene politického režimu v Československu venuje len malá pozornosť. Hrobové ticho o úlohe žien v nežnej revolúcii, ako aj neprítomnosť systematickejšej rodovej reflexie revolučných udalostí možno nazvať aj rodovým tichom. Je pritom súčasťou širšieho spoločenského mlčania7 o rode po roku 1989, ako ho v súvislosti s Českou republikou tematizuje Jan Matonoha (2015), nadväzujúc na prácu autoriek a autorov ako Hana Havelková (1993, 1999), Jiřina Šmejkalová-Strickland (1994), Mirek Vodrážka (1993, 1999), Alena Wagnerová (1999) či Peggy Watson (1997). „Mlčení o genderu, strukturální neschopnost či nemožnost reflexe vlastní sociálně a mocensky situované pozice přitom nepředstavuje pouze jeden z mnoha parciálních výzkumných problémů, ale stala se indexem (příznakem, symptomem) širšího deficitního chápaní demokracie (demokraciálních, etnických a jiných) v předrevolučních diskursech disentu a v porevoluční české společnosti vůbec,“ konštatuje Matonoha (2015, s. 381 – 382). Účasť žien v nežnej revolúcii a ich skúsenosti z tohto obdobia zostávajú do veľkej miery nepreskúmané, miesto v revolučných pohyboch nejasné, spravidla ohraničené úlohami pomocníčok. Ako v roku 1993 zhodnotila nemecká prekladateľka slovenskej literatúry Angela Repka: „Kde totiž na scéne konajú hrdinovia, tam už niet pre ženy miesto. Prinajlepšom sa ocitnú ako šikovné asistentky v predizbách moci.“ (1993, s. 54)

Zvedavosť a túžba zistiť, či ženy boli skutočne len asistentkami revolúcie, aká bola ich úloha a ako prispeli k politickej zmene, ma priviedli k realizovaniu 16 rozhovorov s účastníčkami revolučných udalostí. Analýza rozhovorov bola súčasťou magisterskej diplomovej práce Mechanisms of Invisibilization of Women in the Velvet Revolution (2010), ponúkli mi však množstvo materiálu a podnetov, ktoré sú inšpiráciou a predmetom skúmania dodnes. Kým diplomová práca priniesla len stručný pohľad na mechanizmy zneviditeľňovania žien v nežnej revolúcii, jej rozšírená verzia prispôsobená slovenskému kontextu vyšla pod názvom Ženy Novembra v publikácii Politiky a političky. Aspekty politickej subjektivity žien (2011). Výsledky skúmania iniciovali ďalšiu reflexiu (po)novembrových udalostí a poukázali na potrebu kontextualizovať rôzne naratívy hnutia a komplexnejšie sa do témy ponoriť. V štúdii Ako odvrávať Novembru 1989. Skúmanie naratívov historických udalostí z rodového hľadiska (2016) som preto rozoberala konštruovanie novembra 1989 v dvoch skupinách naratívov – vo výpovediach účastníčok revolúcie, ktoré som získala v spomínaných rozhovoroch, a v mediálnych výpovediach, ktoré boli publikované pri príležitosti výročia revolúcie v roku 2013. Táto reflexia naznačuje zmenu epistemickej perspektívy – hoci stále išlo o analýzu naratívov, konceptuálny rámec jej poskytli feministické prístupy k skúmaniu revolúcií a sociálnych hnutí (Evans, 2009; Frazier – Cohen, 2003, 2009a) a teória každodenného odporu (Johansson – Vinthagen, 2013, 2016; Scott, 1989, 1990). Pojmový a obsahový aparát skúmania revolúcií, sociálnych hnutí a odporu tvoril aj východisko štruktúry empirickej časti dizertačnej práce Politika historickej pamäti z rodovej perspektívy, ktorú som obhájila na Fakulte sociálnych a ekonomických vied Univerzity Komenského v roku 2017 a ktorá sa stala základom tejto publikácie. Nadchádzajúce kapitoly prinášajú pohľad do dvoch typov materiálov – naratívov účastníčok nežnej revolúcie a mediálnych naratívov publikovaných pri príležitosti jej dvadsiateho výročia –, aby na konkrétnom prípade historickej udalosti odkryli rodové mechanizmy utvárania kolektívnej pamäti, ako aj samotné možnosti artikulovania takej pamäti, ktorá sa pohybuje za hranicami dominantných priestorov, aktivít a aktérov.

Proces môjho skúmania prechádza (v žiadnom prípade však nie jednosmerne) od snáh zviditeľniť účasť žien na dianí novembra 1989 cez prehodnocovanie chápania revolúcie ako historickej a politickej udalosti k premysleniu spôsobov individuálneho a kolektívneho rozpamätávania na November a jeho politických implikácií. V princípe teda sleduje feministické prístupy ku kánonu politického či historického myslenia a prácu s ním.

Tieto prístupy charakterizuje ambivalenosť. Feministická politická teória upozorňuje na to, že kanonizovaní autori a autorky vo všeobecnosti nezvažovali možnosť, že aj ženy môžu byť samostatnými politickými bytosťami a považovali ich za závislé od mužov (Zerilli, 2008). Christine Di Stefano tvrdí, že západná politická teória „je historickým a kánonickým diskurzom, umiestneným najmä do priestoru bielych európskych mužov, diskurzom, ktorý títo muži produkujú pre seba samých“ (cit. podľa Kobová, 2013, s. 676). Ako však upozorňujú viaceré autorky (pozri Hawkesworth, 2006; Kobová, 2013; Zerilli, 2008), takéto konštatovanie nie je zavrhnutím kánonu, ale východiskom pre prácu s ním. Ten istý politický kánon do veľkej miery vytváral slovník, ktorý je dôležitým zdrojom a prostriedkom politického myslenia a praxe (Zerilli, 2008). Takýto slovník, rovnako ako celá politická tradícia – formovaná, prijímaná a pre(d)nášaná maskulínnymi subjektmi – môže niesť to, čo Di Stefano nazvala symptomatická stopa rodu. Preto je podľa nej úlohou feministických politických filozofiek, a možno dodať, že aj teoretičiek, „nanovo čítať túto tradíciu a hľadať v nej nové významy“ (cit. podľa Kobová, 2013, s. 676).

Postoje feministických teoretičiek a aktivistiek ku kánonu odopierajúcemu ženám politickú subjektivitu8 možno podľa Lindy Zerilli (2008, s. 106 – 107) zhrnúť do štyroch kritických projektov, ktoré sa upriamujú na to, aby 1. poukázali na absenciu žien alebo ich neúplný status v kanonizovanom politickom diskurze; 2. integrovali ženy do kľúčových kategórií teoretizovania politickej účasti, z ktorých boli pôvodne vylúčené; 3. poukázali na to, že takáto integrácia nie je možná, pretože ich vylúčenie je konštitutívnou súčasťou týchto kategórií; 4. načrtli dôsledky neuskutočniteľného začlenenia žien do súčasných politických kategórií a tieto kategórie rekonštituovali.9 Ako naznačuje štvrtý kritický projekt, primeranou reakciou na vylúčenie žien je nielen kritika a dekonštrukcia zaužívaných politických kategórií, ale aj ich premyslenie, rekonštruovanie a vytváranie nových spôsobov myslenia o politike. Spôsobov, ktoré by teoreticky reflektovali signifikantné zmeny v rodových vzťahoch a politické požiadavky feministického hnutia (Zerilli, 2008, s. 107).

Podobne ako Zerilli na poli politického myslenia zhrnula pôsobenie feministických teoretičiek v oblasti histórie Joan Wallach Scott (1986, v slov. 2007). Spôsob písania „novej histórie“ podľa nej závisí od toho, do akej miery bol rod rozpracovaný ako analytická kategória. V súčinnosti s rozvíjajúcim sa chápaním kategórie rodu teda možno uvažovať o zdôrazňovaní chýbajúcich skúseností žien v historickom kánone, o prehodnocovaní jednotlivých historických udalostí a v konečnom dôsledku o prehodnocovaní zaužívaných štandardov historickej signifikantnosti (Scott, 2007) a zmene historiografickej paradigmy (Lerner, 2001). Cieľom je teda taká historiografia, ktorá by ponúkala nové pohľady na staré otázky, v novom jazyku redefinovala staré problémy, zviditeľnila ženy ako aktérky histórie a vytvorila „analytický odstup medzi zdanlivo nemenným jazykom minulosti a našou vlastnou terminológiou“ (Scott, 2007, s. 65).

Kategorizáciu práce feministických teoretičiek v oblasti politickej teórie a praxe, ktorú načrtla Linda Zerilli (2008), rovnako ako opis práce feministických teoretičiek v oblasti histórie, ktorý uvádza Joan Wallach Scott (2007), možno chápať rôznymi spôsobmi. Môže slúžiť ako prehľad feministickej intervencie do konkrétnych prúdov myslenia a vedných disciplín, ako určitá rukoväť v snahe zorientovať seba a iných v množstve napísaných diel. Zároveň však môže slúžiť – a to je pre túto publikáciu rovnako dôležité – ako model práce s konkrétnou, z feministického hľadiska doposiaľ neprebádanou témou. Pre skúmanie Novembra to jednoznačne predstavuje cieľ, ktorý stojí za hranicami predloženej publikácie, a to premyslenie a vytváranie nových spôsobov spomínania na udalosti roku 1989 a ich reflexie, ako aj dôsledné zvažovanie jazykových a pojmových možností na vyjadrenie skúseností a spomienok za hranicami kánonu.

Možno hovoriť o kánone Novembra?

Ak uvažujeme o tom, ako sa tematizuje aktérstvo žien v období Novembra, treba zdôrazniť, že samotné udalosti roku 1989 sa len postupne stávajú objektom historického skúmania. Ako skonštatoval historik Peter Jašek, existujúce reflexie predstavujú skôr „odrazový mostík pre budúci výskum“ (2017, s. 7) a téme sa venujú čiastkovo. Na Slovensku vychádzajú predovšetkým zborníkové práce, ktoré sa zapodievajú rôznymi aspektmi nežnej revolúcie (pozri napr. Antalová, 1998; Jašek, 2010, 2017; Londák – Michálek, 2013; Žatkuliak a kol., 1999, 2009), špecifický význam majú publikácie založené na príbehoch orálnej histórie venujúce sa regiónom (Hrabko, 2005; Tatár, 2009)10 a na detaily bohatá práca historika Jamesa Krapfla Revolúcia s ľudskou tvárou (2009), ktorá vychádza z archívnych materiálov rôznych miest a obcí a ponúka rozmanité príbehy Novembra. Z českého prostredia je prínosná predovšetkým monografia historika Jiřího Suka Labyrintem revoluce (2009). Na pomedzí historiografie a výskumu pamäti sa nachádza ...

Koniec ukážky