Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Slovenské ľudové rozprávky II

Samuel Czambel

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2009 Petit Press

Copyright ePub version © 2013 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Michal Garaj, Miriama Mládková, Viera Studeničová, Lenka Konečná, Zuzana Babjaková, Daniela Kubíková, Nina Dvorská, Pavol Tóth, Ina Chalupková, Alena Kopányiová, Dorota Feketeová, Bohumil Kosa, Katarína Bendíková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN 978-80-89278-71-8

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2013

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Pôvodná publikácia

Samuel Czambel. Slovenské ľudové rozprávky. SVKL. Bratislava 1959. 395 s. Jozef Minárik zostavil výber a napísal štúdiu. Marianna Prídavková pripravila edične a napísala poznámky. Dr. Ondrej Mrlian rediguje. Dr. Jozef Felix redakčne pripravil tento zväzok. Zlata. Dônčová korigovala. . Zlata Maderová, technická redaktorka. .

Bibliografické poznámky

Slovenské ľudové rozprávky zo zbierok Sama Czambla.

Vyšlo v Slovenskom vydavateľstve krásnej literatúry ako 52. zväzok Hviezdoslavovej knižnice, ktorú rediguje dr. Ondrej Mrlian spolu s Hviezdoslavovou spoločnosťou.

*

Slovenské ľudové rozprávky, ktoré na rozhraní 19. a 20. stor. zozbieral S. Czambel, boli dosiaľ prístupné len pre odborníkov. Rozprávky, zapísané vo východoslovenskom nárečí, vydal sám zberateľ ako textovú prílohu vo svojom jazykovednom diele Slovenská reč a jej miesto v rodine slovanských jazykov, Martin 1906 (§ 115 — § 237 na str. 209 — 476). Niekoľko z nich (8) literárne preštylizoval Jozef Horák a pripojil ich k svojmu vydaniu Prostonárodných slovenských povestí Augusta Horislava Škultétyho a Pavla Dobšinského (IV. zväzok, Martin 1948, 147 — 215). Z pôvodného rukopisu je známych len niekoľko textov (5) v Czamblovej pozostalosti v archíve Národného múzea v Martine. Czamblove rozprávky, zapísané v stredoslovenskom nárečí, uverejnil temer všetky v pôvodnej nárečovej podobe podľa Czamblových rukopisov Jiří Polívka v päťzväzkovom diele Súpis slovenských rozprávok, Martin, I, 1923; II, 1924; III, 1927; IV, 1930; V, 1931. Náš výber sa opiera o Czamblovo vydanie a o celú rukopisnú pozostalosť, ktorej väčšinu (115 rozprávok) opatruje Literárny archív Matice slovenskej v Martine. Niekoľko rozprávok (8), ktoré nepoznal Polívka, je v archíve Národného múzea. Polívkovo vydanie, v ktorom na niekoľkých miestach ide o nesprávne čítanie rukopisu, sme použili ako kontrolný text.

Výber z rozprávok zozbieraných Czamblom sprístupňujeme v čitateľskom vydaní. Preto sme nárečové texty prepísali do dnešnej spisovnej normy, pričom sme ponechali všetky štylistické znaky rozprávkového, a pokiaľ bolo možné, aj ľudového hovorového jazyka. Väčších zásahov do textu, i to zväčša len vo východoslovenských rozprávkach, bolo málo. Opravovali sme len zrejmé vecné a myšlienkové omyly a štylistické nezrovnalosti, ktorých sa dopustili rozprávači. Tieto ojedinelé zásahy do textu uvádzame v poznámkach, v ktorých sú aj údaje o rozprávačoch, o rozprávkach (Czamblovo vydanie v Slovenskej reči označujeme: Czambel §, strany; Polívkovo vydanie Czamblových zápisov: Polívka, zväzok, strany) a prípadné vecné vysvetlivky. Prirodzene, názvy rozprávok — okrem rozprávok Tri priadky, Psota a Hvezdár, doktor hodinár na dedine — sme utvorili sami. Pri vymenovaní textových úprav sa obmedzíme len na tie najpodstatnejšie.

V pôvodnej podobe nechávame archaický vok. typu kráľu, mužu, husáre, ženo popri kráľ, muž, husár, žena a inštr. mužských podstatných mien typu za braty, za mládenci, koláči popri za bratmi, za mládencami. Pri ženských podstatných menách sme však inštr. upravovali, napr. so sani > so saňami. Pre emocionálnejšie zafarbenie nechávame prisvojovacie zámená typu tvoj, napr. musíš nás do tvojej záhrady pochovať, podobne prisvojovacie väzby typu za tvojho dieťatino zdravie a iné staršie väzby, napr. vejmeno, pošla ťarchavá ap. Nechávame aj onikanie, tvary sponového slovesa jest, nejest v sg. i pl. a formy nárečového slovesa tájsť. Nemeníme ani príslovky typické pre hovorový štýl a pripúšťané spisovnou normou, napr. dnuka, dneska, vonka, tuná, tadnu, naostatku, kus, just, akurát, a z toho istého dôvodu aj niektoré spojky, napr. kremä; spojkové dvojice, obvyklé v hovorom štýle, napr. že ako, že prečo, meníme podľa úprav vydavateľstva na ako, prečo ap. V lexike nechávame nárečové slová, ktoré pôsobia v kontexte expresívne alebo sú využité synonymicky, napr. vlastné mená: Macej, Slncokráľ (popri Slnkokráľ), Luciper, Nikdzevaroš, názvy jedál: papcún, vakarovík, opresok, tvary slova princezná (princeza, princezka, princka), bľacha (zámka), násilky (nasilu), opomenúť sa (ohlásiť sa) a i. Z rovnakých dôvodov, no aj z dôvodov všeobecného územného rozšírenia nemeníme ani cudzie slová udomácnené v nárečovom a hovorovom štýle, z ktorých najčastejšie sú: regiment, persóna, špacírka, fruštik, próba, flinta, štangľa, luft, kelner, gver, cušpajz, choseň, študírovať, koštovať, vartovať, štrikovať, došikovať, meldovať, richtovať, špásovať, šusterský ap. Napokon tvary fruštik, frištik, frištuk zjednocujeme na fruštik, podobne gang, gánk na gánok, luft, lucht na luft ap.

Podľa dnešnej spisovnej normy upravujeme pravopisné odchýlky, interpunkciu, členenie textu do odsekov a hláskoslovné nárečové zvláštnosti, napr. ač > až, ništ > nič, nakrátce > nakrátko. Väčšiu úpravu v hláskosloví si vyžiadali zrejme východoslovenské texty, odlišnejšie od spisovnej normy ako stredoslovenské texty, napr. kdze > kde, bulo > bolo, cali > celý, išol > išiel. V skloňovaní upravujeme gen. a akuz. sg. typu toho stroma na spisovný tvar ten strom. Prídavné mená typu peknô meníme na pekné. Východoslovenské zámeno ten, ta, to, toten (tot), tota, toto upravujeme podľa spisovnej normy na ten, tá, to, resp. tento, táto, toto, podobne všade rozšírené zámeno typu jaký na aký. Archaickú formu pomocného slovesa v 3. osobe pl. sa upravujeme na sú, podmieňovací slovesný tvar bych na by. Nárečové tvary prísloviek, ktoré podstatne narúšajú spisovnú normu, upravujeme, napr. naspak > naspäť, sťato > stadeto, friško > rýchlo, furt > ustavične, chochli > klokotom ap.; jak, jako upravujeme na ak, ako (ak v časovom význame na ako). Predložku s v inštr. odstraňujeme podľa dnešného úzu, napr. šľahol ho s tým prútom > šľahol ho tým prútom, a naopak, v iných prípadoch ju dopĺňame, napr. veľkou radosťou > s veľkou radosťou. Nárečové predložkové väzby, ktoré majú v spisovnom jazyku iný význam, prispôsobujeme spisovnej norme, napr. o čo prišiel > po čo prišiel, na bráne > v bráne, preň > poň, do domu > domov, ap. Tak isto upravujeme spojky, najmä v textoch východoslovenského nárečia, napr. ta > tak, a, nuž, ale alebo i > i (najmä vo význame aj), a ap. V lexike cudzie slová, ktoré sú územne málo rozšírené alebo ktoré sa pociťujú ako vulgarizmy, upravujeme. Takýmito výrazmi sa hemžia najmä východoslovenské texty. Najčastejšie sa vyskytujú tieto slová: burk > zámok, varoš > mesto, valal > dedina, grati > šaty, kalap > klobúk, harnaď, hadnaď > zbojnícky kapitán, lanc, lancuch, lancuški > reťaz, retiazky, inaš > sluha, šif > loď, kávéház, kávéhauz > kaviareň, kavehauznik > kaviarník, trakterňa, traktirňa, traktira > hostinec, trakternik > hostinský, trakta > hostina, parsún, parsúň > podoba, glieda, glejd, glejt > šík, kišasoňa, kišasonka > slečna, slečinka, folti, falatok > kusy, kúsok, šlosiar > zámočník, štróf > trest, rimski > rýnsky, kerta > záhrada, urlab > dovolenka, kapura > brána, plac > miesto, vimentovac > vyslobodiť, zvodlovať > vyzradiť, štrofac > trestať a i. Ostatné cudzie slová, ktoré nahrádzame spisovnými, sa vyskytujú ojedinele: bart > sekera, batar > koč, bešlajdigung a frgáterunk > rýchly nástup, birtok > majetok, bokolov > súdok, borravaló > prepitné, botoš > kapec, burgar > konšel, cimra > izba, črajcha > čiara, dada > varovkyňa, danšif > paroloď, feršlog > súsek, fiam > môj synu, firer > veliteľ, fošter > horár, fujtáš > náboj, gargaľa > krhla, gvalt > násilie, hantuch > šatka, hašpeľ > kolovrátok, help > porisko, hernadle > ihlice, hofdáma > dvorná dáma, inzula > ostrov, kabel > vedro, kiflik > rožtek, kigľa > sukňa, kisňa > debna, leňunk > žold, míneš > črieda, oriaš > obor, padláš > povala, pagňét > bajonet, pajtáš > kamarát, rabkapitan > zbojnícky kapitán, rätop > hrniec, ristung > výzbroj, sabol > krajčír, sulak > stĺp, šoudar > šunka, šparga > motúz, šporne > ostrohy, štok > poschodie, štrejchnuc > čiarknuť, šus > strela, švajlena > ševkyňa, tist > dôstojník, tou, tov > rybník, urfi > mladý pán, vachkomandant > veliteľ stráže, varga > gamba, varštak > dielňa, zajda > batoh, avandžirovac > postupovať, biztatovac > ubezpečovať, konfuzovat > zúfať, pošatovac > prejsť, pucovať > čistiť, ranžirovac > zoradiť sa, rozflancovac > otvoriť, štrajcac > dohadovať sa, talovac > deliť, vyrajzovac > vykresliť, zaflancovac > zatvoriť, foštrovski > horársky, kalapošski > klobučnícky, segéň, segiň > úbohý, sabolski > krajčírsky, somorni > smutný, štrofani > trestaný, friško > rýchlo, furt > ustavične ap. Pomerne najmenej sme zasahovali do syntaxe. V niektorých prípadoch, najmä vo východoslovenských textoch, upravujeme veľmi neprirodzený slovosled (ide najmä o nezvyčajné umiestenie zvratných a osobných zámen), napr. Išče jomu śe večar calkom ńevidzeu > ešte sa mu večer celkom nevidel, jak Janko ho vidzeu > ako ho Janko videl. Vo východoslovenských textoch napokon vkladáme do predikátu sponu, napr. ja tu tebe veľo roki čekala > ja som ťa tu veľa rokov čakala, co ti śe naučel > čo ty si sa naučil, vi mojho brata dzeci > vy ste môjho brata deti, ešče daleko tote princezi > ešte ďaleko sú tie princezy ap.

Krvižíznivý pán[1]

Bol v dedine jeden pán. Mal veľkú radosť, keď mohol dievča dostať a pustiť ho do ohrady pred divého koňa, aby dievča rozšliapal. Dal tak moc dievčat mordovať. Prišlo na jednu matku, čo mala aj dcéru aj syna. Horko oni nariekali, keď už bol poriadok na tú dcéru. Brat povie:

„Neplačte, mama, ani ty, sestra, ja pôjdem za teba umrieť. Dáš mi tvoje šaty, oblečiem si ich, a nebojte sa, neplačte, kým sa vrátim.“

Obliekol sa do tých ženských šiat a povedal:

„Uvidíte, čo so mnou bude!“

Prišiel pred toho krvižíznivého pána. Strčili ho hneď do ohrady a pustili toho divého koňa. Všetci páni sa dívali na to, čo sa s ním porobí.

Kôň beží dookola ako čert. Ako videl postavu dievčaťa, zaprskal ňucháčom a beží. Dievča sa hodí chytro o zem a — divý kôň ho preskočil. Kôň, rozhnevaný, ešte väčšmi behal dookola. Preoblečený mládenec sa mu v behu na chrbát vyhodil a cválajú dookola po tej ohrade. Kôň ho nemohol zhodiť zo seba. Až napokon preskočil ohradu, a hybaj vo cval po poli! Naraz na maras[2]napadol a strepal sa do marasa, čo nemohol von vyskočiť. Pán sa rozhnevaný díval na to, dal si osedlať jednu paripu, poď za nimi! Ale i on tam trafil, i sám sa zamoril do toho marasa, a to ešte hlbšie. Všetci sa tomu tešili v dedine, že ten krvižíznivec viac nevyšiel na svet.

Ale ten mladý človek sa vyslobodil.

Tak Pán Boh tresce bezbožníkov.

O husárovi, čo hľadal pravdu[3]

Bol jeden husár, chudobnej matky syn. Už dvanásť rokov mal vyslúžené, on zo svojho žoldu vždy grajciare odkladal, čo svojej chudobnej materi a otcovi posielal. Už mal i pre seba pár grajciarov naskladaných.

Dozvedel sa jeden lajtnant[4] o jeho peniazoch. I prišiel k nemu a prosil od neho požičať. A on mu požičal, koľko mal. Lajtnant kázal nikomu o tom nepovedať, že na druhý mesiac mu to vráti. Lajtnant nie o mesiac, ale ani o dva mesiace mu nevrátil. A keď husár prosil od neho peniaze, tak ho dal lajtnant do raportu, a povedal tam lajtnant, že od husára si ešte nikdy nepožičal. Kapitán husárovi povedal:

„Či nevieš predpisy vojenské, že neslobodno, žeby vojak vojakovi požičal?“

Kapitán dal husárovi päťadvadsať palíc. To husár ťažko znášal; odkedy je pri vojsku, ešte nikdy trestaný nebol, a teraz za svoje vlastné peniaze tak pokutovaný bol. Dal sa zapísať do raportu pred pána majora. Major mu tak odpovedal ako i pán kapitán a dal mu poznovu vyťať, teraz už tridsaťpäť palíc. Husárovi ešte nebolo dosť, dal sa do raportu zapísať pred pána obersta.[5] Ako prišiel pred pána obersta, pán oberst mu odpovedal, čo pán kapitán a pán major mu povedali, to je dobre:

„A tak i teraz budeš pokutovaný!“ A dostal teraz štyridsaťpäť palíc.

Husár z veľkého žiaľu, že nikde pravdu nenašiel, vzal svojho koňa, osedlal ho a vzal svoju celú výzbroj a sadol na koňa a utiekol do jedného lesa. Zatĺkol si v lese kolíček a koňa uviazal. Svoj mundúr zložil na zem a vytiahol svoju šabľu a stál vartu pri ňom.

Kráľ dal poľovačku veľkú v tom lese urobiť. Kráľ poblúdil, odišiel ďaleko od svojich oficierov a prišiel až k tomu husárovi a povedal mu:

„Šťastie ti bože daj, husáru, čo ty tu robíš?“

Husár sa pýtal kráľa:

„A ty tu čo, jáger, robíš?“

Povedal, že zblúdil.

„A ty, husáru, čo v lese robíš, že pri svojom mundúre vartu stojíš?“

Odpovedal husár jágrovi:

„Či ty nevieš, že ten mundúr je kráľovský, tak ja musím naň pozor dať?“

Potom husár rozprával:

„Ja som slúžil dvanásť rokov. Nikdy som nemal žiadneho trestu, až teraz na starosť musel som utiecť z vojska. Nemal som tam nijakej pravdy. Zo svojho vlastného žoldu som grajciare skladal. Jeden lajtnant si odo mňa tie naskladané peniaze vypožičal a keď som ja ich od neho pýtal, on mi ich odtajil, ešte ma do raportu dal pred pána kapitána! Kapitán mi dal päťadvadsať palíc, že ja viem predpisy vojenské, že neslobodno jeden druhému požičať. Ja som sa s tým dal zapísať do raportu pred pána majora, že azda tam nájdem pravdu. Pán major tak mi súdil, ako i pán kapitán. Zas som sa dal vpísať do raportu, pred pána obersta, ale i pán oberst tak mi súdil ako pán kapitán a pán major. Pán oberst mi dal tiež štyridsaťpäť palíc. A tak som nikde nenašiel pravdu.“

Ako sa oni dohovárali, tak sa už zmrkalo. Pýta sa jáger husára:

„Bratu husáru, kdeže sa teraz podejeme, keď sme v takom veľkom lese?“

Husár jágrovi povedá:

„Poď, bratu, a sadni na koňa, bo ja viem, že ťa nohy bolia. Ja som sa už dosť za dvanásť rokov na koni nasedel!“

Jáger na koni, husár popri koni išli ďalej po ceste, nie z lesa, ale do väčšieho lesa. A celkom nemohli vyjsť. Husár vyšiel na jeden strom a pozeral, či dakde svetlo neuvidí, a uvidel jedno malé svetlo. Šli prosto k tomu svetlu a to bola tam jedna živánska chyža medzi veľkými horami v jednej doline. A prišli tam. Nebolo tam ešte nikoho, len jedna dievočka, čo živáňom jesť varila. Ona im povedala, že sú nešťastliví, keď tam prišli, bo tam sú živáni, štyriadvadsiati.

„Stadeto odíďte, keď chcete živí byť!“

Ale husár na to nič nedbal, len dievke povedal:

„Keď máš dačo hotové, daj nám, nech zjeme, bo sme lační!“

Len čo dačo zjedli, už živáni prišli a pýtali sa dievky, či dačo niet nového. A povedala im, že dvaja vojaci sú tu. A živáni prišli do chyže a privítali hostí. A rozkázali si živáni večeru.

Po večeri pýtali sa tých dvoch vojakov, akú oni večeru chcú. Oni povedali, že oni sú už po večeri. Ale zbojnícky kapitán im povedal, že on sa nepýta na jedenie, ale na smrť a na život. Husár odpovedal:

„Čo sa na nás strojíte? My sme od vojska utiekli a o vás sme sa dozvedeli, tak my sme k vám prišli za kamarátov!“

Odpovedal zbojnícky kapitán:

„Keď ukážete dobrý fígeľ, tak budete naši kamaráti!“

Odpovedal husár:

„Či máte štyriadvadsať fľašiek? Nalejte do nich vína a to víno do jedného hrnčeka zlejte, nech sa varí a ja ho horúce vypijem!“

A keď to víno vrelo, dal doňho popola a soli. Keď už bolo hotové, živáni sedeli pri stole. Husár ho vzal do dvoch rúk a povedal im:

„Pozerajte na mňa, ako ho ja vypijem!“

A povedal ešte:

„Bože vám daj zdravie!“

Ako oni na neho pozerali, on sa rozohnal a všetkým im oči vyparil.

Vtedy hrnček odhodil a vzal svoju šabľu a tak im hlavy postínal. A jáger v kútiku sedel, bo sa veľmi bál. Prišlo ráno, pošiel jáger do mesta po voz, bo v chyži živánskej bolo veľa bohatstva, zlata, striebra. Pýtal sa jáger:

„Kde ho podejeme, to bohatstvo? Či sa podelíme, či ho kráľovi dáme?“

Husár odpovedal, že to patrí kráľovi. Poslal jágra po vozy vojenské, žeby prišli po ten majetok. Tak prišiel jáger s vojakmi k chyži zbojníckej a tak zobrali všetko, čo tam bolo. S tým šli do mesta, kde kráľ býval. Jáger husárovi povedal:

„Ja idem napred to oznámiť kráľovi, a ty pomaly k bráne za mnou!“

Jáger, kolo ktorej varty šiel, každej rozkázal, ako husár s vozmi tade pôjde, žeby mu do gverov volali.[6] Husár došiel. Ako počul, že mu varty do gverov volajú, dal každej varte pár dukátov na pálenku. Keď prišiel husár pred zámok kráľovský, vyšiel mu kráľ v ústrety a pýtal sa ho:

„Čo tam je v tých vozoch, husáru, nového?“

Odpovedal mu husár, že zvíťazil tejto noci nad štyriadvadsiatimi živáňmi, že ich pomordoval a ich majetok vezie kráľovi. Kráľ sa ho pýtal, či mal pri sebe svedka dajakého.

„Najjasnejší kráľu, mal som jágra jedného, ale kdesi odišiel odo mňa. Tu ho ja čakám, ja neviem, kde je.“

S tým kráľ dal rozkaz oficierom svojim, žeby peniaze do kasy oddali a husára vzal so sebou do zámku. A posadil ho k sebe, k stolu svojmu. Tak vtedy pred všetkými generálmi vyhlásil ho za najstaršieho generála. Ale husárovi predsa nebolo po vôli, že jáger pri ňom nie je. Kráľ preto pošiel do druhej chyže a obliekol sa do jágerských šiat a prišiel k husárovi a povedal mu:

„Či ma poznáš?“

„Ty si jáger!“

Ale kráľ ukázal mu kríž na prsiach a husár povedal:

„Ty si jáger, ty si kráľ!“

Kráľ mu dal svoju princeznú za ženu. A ten regiment, v ktorom husár slúžil, dal mu pod moc, žeby s ním robil, čo chce.

Husár vydal rozkaz regimentu svojmu, žeby vojaci vyrukovali pred neho. Keď už regiment vyrukoval, husár, ako najstarší generál, ho vizitíroval[7] a vojakom poďakoval, že je všetko dobre, ale oficierov všetkých na stranu zobral a tak najprv lajtnantovi, tomu, ktorý si od neho peniaze požičal, smrť prisúdil. Kapitánovi rozkázal šabľu dolu zložiť a tomu kaprálovi, ktorý mu päťadvadsať na zadok bil, kapitánsku službu dal. A tomu kaprálovi, ktorý mu tridsaťpäť dal, majorskú službu daroval. A majora vyhnal z vojska. To isté i pánovi oberstovi sa stalo ako i majorovi. Prečítal im list, čo on je za generál, že on je ten husár starý, ktorý slúžil za dvanásť rokov a nevinne bitý bol. S tým sa rozlúčil s dobrými oficiermi a navrátil sa do zámku kráľovského a žil až do smrti pri kráľovi v dome jeho.

Koniec ukážky