Klub nenapraviteľných optimistov
Date: 2016-01-05T23:00:00+00:00
Description: Jean-Michel Guenassia – Klub nenapraviteľných optimistov
Publisher: Premedia
Rights: Copyrighted

Elektronická kniha

Vydanie tejto publikácie v rámci edície PRO LIBRIS

finančne podporila spoločnosť SLOVNAFT a Stredoeurópska nadácia.

Grantový program PRO LIBRIS – Cesta pre knihu sa realizuje v spolupráci s Ministerstvom kultúry Slovenskej republiky.

podporila vydanie tejto knihy

Jean-Michel Guenassia

KLUB NENAPRAVITEĽNÝCH OPTIMISTOV

Prvé vydanie
www.premedia.sk

Copyright © Jean-Michel Guenassia

Copyright © Editions Albin Michel - Paris 2009

Translation © Aňa Ostrihoňová 2016

Slovak edition© Premedia Group, s. r. o.

ISBN 978-80-8159-365-9

Dnes má pohreb istý spisovateľ. Ako poslednú demonštráciu. Nečakane početný, tichý, úctivý a anarchistický dav blokuje ulice a bulváre okolo cintorína na Montparnasse. Koľko ľudí sa zišlo? Tridsaťtisíc? Päťdesiattisíc? Menej? Viac? Nech je to akokoľvek, je dôležité, aby vám na pohreb niekto prišiel. Keby mu niekto povedal, že sa tam stretne takáto partia, neveril by tomu. Zasmial by sa. Ani by ho to veľmi nezaujímalo. Počítal s tým, že ho pochová tucet verných, žiadne pocty ako pre Huga alebo Tolstého. Za toto polstoročie sa ešte nikdy s intelektuálom neprišlo rozlúčiť toľko ľudí. Akoby bol nevyhnutný alebo bezvýhradne uznávaný. Prečo prišli? Na základe toho, čo o ňom vedia, by sem vôbec nemali chodiť. Aké absurdné je vzdávať poctu mužovi, ktorý sa vo všetkom alebo takmer vo všetkom mýlil, ktorý neustále schádzal z cesty a ktorý svoj talent využíval na presvedčenú obhajobu neobhájiteľného. Mali by radšej chodiť na pohreby tých, čo pravdu mali, ktorými on pohŕdal a vášnivo ich kritizoval. Na ich pohreby sa nikto neunúval.

A čo ak bolo za tými neúspechmi v tom malom mužovi niečo iné, obdivuhodné, to odhodlanie, s ktorým svojou mysľou bojoval s osudom, s ktorým šiel ďalej napriek všetkej logike, tá vytrvalosť, s ktorou sa nevzdával napriek tomu, že neúspech bol zaručený, s ktorou na seba zobral rozporuplnosť spravodlivej a vopred prehratej bitky, večného, neustále sa obnovujúceho neriešiteľného zápasu? Nie je možné pretlačiť sa na cintorín, ľudia dupú po hroboch, štverajú sa na pomníky a váľajú náhrobné kamene, len aby sa dostali bližšie a zahliadli truhlu. Pomysleli by ste si, že sa tu lúčia so speváckou hviezdou alebo so svätcom. Tu do zeme nevkladajú človeka. Pochovávajú tu starú myšlienku. Nič sa nezmení a my to vieme. Nepríde lepšia spoločnosť. Buď sa s tým vyrovnáme, alebo nie. So svojím presvedčením a stratenými ilúziami sme tu jednou nohou v hrobe. Dav je ako rozhrešenie, ktorým odčiníme chyby, ktorých sa dopustil ideál. Pre obete sa nič nezmení. Nikto sa im neospravedlní, nič sa nenapraví, ani im nevystroja prvotriedny pohreb. Čo môže byť horšie, než sa dopustiť zla, keď mal človek v úmysle konať dobro? Do zeme nesú prekonanú dobu. Nie je ľahké žiť vo svete bez nádeje.

V tejto chvíli sa už účty nevybavujú. Nebilancuje sa. Všetci sme si rovní a všetci sa mýlime. Neprišiel som sem pre mysliteľa. Nikdy som nepochopil jeho filozofiu, jeho drámy sú nestráviteľné a na romány som už zabudol. Prišiel som pre dávne spomienky. Dav mi pripomenul, kto to bol. Nemožno oplakávať hrdinu, ktorý podporoval katov. Otočil som sa. Pochoval som ho do zákutia svojej mysle.

Existujú neslávne známe štvrte, ktoré vás vracajú do minulosti a ktorým sa je lepšie vyhnúť. Myslíme si, že sme zabudli, pretože na to viac nemyslíme, ale stačí sa vrátiť. Vyhýbal som sa štvrti Montparnasse. Žili tam prízraky, s ktorými som nevedel, čo urobiť. Jeden z nich som zahliadol pred sebou v jednej z bočných uličiek pri Boulevard Raspail. Spoznal som jeho nenapodobiteľný zvrchník z látky s rybím vzorom v štýle Humphreyho Bogarta v päťdesiatych rokoch. Sú ľudia, ktorých spoznáte podľa chôdze. Ortodoxný straník Pavel Cibulka, kráľ veľkej ideologickej úchylky a trápnych vtipov, kráčal pokojne, hrdo a povýšenecky. Dobehol som ho. Pribral a kabát ho už neobišiel. Strapaté sivé vlasy mu prepožičali výzor umelca.

„Pavel.“

Zastavil sa a premeral si ma. V pamäti hľadal, kde videl moju tvár. Musel som mu byť zvláštne a nejasne povedomý. Pokrútil hlavou. Nevedel si ma zaradiť, nič som mu nepripomínal.

„To som ja… Michel. Nespomínaš si?“

Neveriacky sa na mňa pozeral, nedôverčivo ma premeriaval.

„Michel…? Malý Michel?“

„Počkaj, však som väčší než ty.“

„Malý Michel…! Koľko je to rokov?“

„Naposledy sme sa videli tu, keď Sašo… Bolo to pred pätnástimi rokmi.“

Mlčali sme zahanbení spomienkami. Potom si padli do náručia. Pevne ma k sebe pritisol.

„Skoro som ťa nespoznal.“

„Ty si sa vôbec nezmenil.“

„Nerob si zo mňa srandu. Pribral som sto kíl. Vďaka tým diétam.“

„Som šťastný, že ťa vidím. Nie sú s tebou aj ostatní? Prišiel si sám?“

„Idem do práce. Nie som na dôchodku.“

V jeho slovách sa ozýval ťahavý český prízvuk. Zašli sme do Sélectu, kaviarne, kde ho zjavne všetci poznali. Ešte sme sa ani poriadne neposadili, keď pred neho čašník bez opýtania položil malú kávu s kanvičkou studeného mlieka a ja som si objednal. Pavel sa naklonil a zobral z vedľajšieho stola košíček s croissantmi. S chuťou tri zhltol, pričom nesmierne vyberane rozprával s plnými ústami. Pavel ušiel z Československa pred tridsiatimi rokmi a vo Francúzsku žil v skromných neistých podmienkach. Na poslednú chvíľu unikol pred čistkami, ktoré zmietli bývalého generálneho tajomníka komunistickej strany Slánskeho a jeho ministra zahraničných vecí Clementisa, s ktorým úzko spolupracoval. Bývalý veľvyslanec v Bulharsku, autor historickej publikácie Brestlitovský mier: diplomacia a revolúcia, o ktorú nejavil záujem žiadny parížsky vydavateľ, Pavel pracoval ako nočný vrátnik v hoteli na Saint-Germain-des-Prés, kde aj na najvyššom poschodí v malej izbičke býval. Dúfal, že sa dostane za starším bratom, ktorý na konci vojny utiekol do Spojených štátov, a čakal na víza, ktoré mu stále odmietali vydať vzhľadom na jeho minulosť.

„Víza mi nikdy nedajú. Brata už neuvidím.“

„Poznám na ambasáde jedného atašé. Mohol by som sa prihovoriť.“

„Netráp sa pre to. Majú tam moju zložku, ktorá je taká tučná ako ja. Vyzerá to tak, že som jedným zo zakladateľov Komunistickej strany Československa.“

„To naozaj?“

Fatalisticky pokrčil plecami.

„Keď si bol v Prahe začiatkom tridsiatych rokov študent, alternatíva bola jasná. Bol si buď na strane vykorisťovateľov, alebo na strane vykorisťovaných. Ja som si svoj tábor nevybral. Narodil som sa doň. Bol som mladý, presvedčený, že máme pravdu, že naozaj iné riešenie pre krajinu neexistuje. A pravdou je, že som bol jedným z vedúcich v strane. Vyštudoval som právo. Veril som tomu, že vzdelávanie más a elektrina povedú k zrodu nového človeka. Nedokázali sme si predstaviť, že by nás komunizmus zožral. Kapitalizmus, to áno. Videli sme to počas vojny. Bol si buď na strane komunistov, alebo fašistov. A tí, čo nemali názor, mali smolu. Boli sme nadšení. O ničom som nepochyboval. Po oslobodení sa nič nestalo tak, ako sme dúfali. Dnes im je jedno, že moji priatelia odvisli, že moju rodinu mučili, až kým ma nezaprela. Starého komunistu za oceánom nechcú, ale ja som sa ich rozhodol otravovať. Každý rok im posielam novú žiadosť o víza. Zamietnu ju. Ale ja sa nevzdávam a skúšam to ďalej.“

„Povedz mi, Pavel, si ešte komunista?“

„Som a budem.“

„Ale však je to úplný nezmysel. Ten systém sa všade rúca.“

„Komunizmus je krásna myšlienka, Michel. Slovo ,súdruh‘ má zmysel. Len ľudia sú zlí. Keby mal Dubček a Svoboda viac času, podarilo by sa im to. Ale moja vec napreduje.“

„Ako to?“

„Predstav si, že som napísal Cyrusovi Vanceovi, ktorý je ministrom zahraničných vecí vo vláde Jimmyho Cartera. Odpísal mi. Chápeš to?“

Z tašky opatrne vytiahol list v pôvodnej obálke a podal mi ho. Cyrus Vance mu odpísal 11. januára 1979 a prisľúbil mu, že jeho prípad odošle na príslušné oddelenie.

„Čo si o tom myslíš?“ opýtal sa.

„To je štandardná formulácia. K ničomu sa nezaviazal.“

„Je to prvý raz za dvadsaťpäť rokov, čo mi odpovedali. Je to dobré znamenie. Cyrus Vance nie je republikán, je to demokrat.“

„Predtým ti nikdy neodpísali?“

„Bol som debil, lebo som písal prezidentovi Spojených štátov. Nemá čas odpovedať na listy, čo mu chodia. Imré mi poradil, aby som napísal ministrovi zahraničných vecí.“

„Pravdepodobne si zaklopal na správne dvere. Čo plánuješ urobiť, keď ťa znovu odmietnu?“

„Už nie som Čech. Nie som ani Francúz. Nemám žiadne občianstvo. To je najhorší status. Neexistujem. Stále však živím nádej, že svojho brata uvidím. On je Američan. Telefonujeme si raz ročne, aby sme si zapriali šťastný nový rok. Pracuje ako stavbyvedúci. Má rodinu. Žije si dobre. Nemá peniaze na to, aby priletel do Európy. Na budúci rok si podám novú žiadosť. A potom ďalšiu.“

Kaviareň sa pomaličky zapĺňala ľuďmi, ktorí prišli na kávu po pohrebe. K nášmu stolu zamierila skupinka. Na lavicu k nám si chcela prisadnúť nejaká žena.

„Je to miesto voľné?“

„Nie, obsadené.“

Žena, prekvapená jeho agresívnym tónom, cúvla. Skupinka sa vzdialila.

„To sa mi asi sníva, nie? Videl si tú bandu debilkov, čo sa zišla pre toho idiota? To sú naozaj takí vymletí?“

„Bol to symbol.“

„Ja by som sa mu šiel na hrob vyšťať! Nič iné si ani nezaslúži. Nie je na čo byť hrdý!“

„Nemohol poprieť samého seba.“

„Veľmi dobre vedel, ako sa veci majú. Už od Gida a Rousseta. Rozprával som mu o Slánskom a Clementisovi. Nič na to nepovedal. Vedel aj o Kravčenkovi. Kravčenka odsúdil. Chápeš to? Vyl s vlkmi, pohŕdal mučeníkmi, popieral pravdu. To hádam nie je spoluvina? Bol to obyčajný hajzel.“

Zamyslene zmĺkol, zvraštil čelo, tvár mu stvrdla.

„Nie som ten pravý, aby som ho súdil, nemal by som tak hovoriť.“

„Nechápem.“

„Musíš byť vďačný tomu, kto ťa živí. To je to najmenej. Prežívali sme vďaka peniazom, ktoré nám dávali. Bez nich by sme to neprežili.“

„Kto vás platil?“

Pavel sa na mňa pozrel, akoby som žartoval. Videl, že to myslím vážne.

„Obaja. Aj Kessel, aj Sartre. Dohadzovali nám preklady, kadejaké fušky. Poznali veľa ľudí. Odporúčali nás časopisom, šéfredaktorom novín. Písali sme články. Keď sme boli švorc, zaplatili za nás nájomné alebo exekúciu. Akoby sme si inak poradili? Nemali sme ani halier. O všetko sme prišli. Keby nám nepomohli, skončili by sme pod mostom. Keď oslepol a prestal chodiť von, zhoršilo sa to. Pred dvomi rokmi pomohol Vladimírovi, spomínaš si naňho?“

„Akoby to bolo včera.“

„Mal problémy.“

Zjavne mi to túžil všetko porozprávať. Znovu som pred sebou videl Vladimíra Gorenka, ako v zadnej časti Balta rozdáva potraviny.

„Čo sa stalo Vladimírovi?“

„Predtým, ako ušiel na Západ, riadil rafinériu v Odesse. Keď sem prišiel, dostal štatút politického utečenca. Prácu si nenašiel. Žiadna naftárska firma ho nechcela. Dokonca ani tie, v ktorých ho poznali a s ktorými predtým spolupracoval. Nikto nepohol ani prstom pre to, aby mu pomohol. A vieš prečo? Báli sa Moskvy. Keby ho zamestnali, mohli by si ju pohnevať. Nadávali na komunistov, ale obchodovali s nimi. Majiteľ bistra Marcusot, spomínaš si naňho, bol to odvážny chlapík, ktorý mu našiel izbu u mäsiara na Rue Daguerre. Vladimír mu robil účtovníctvo. Platil mu v naturáliách, párkami a jedlom. Čo platil, to je silné slovo, Vladimír sa sťažoval, že mu dáva zvyšky, ktoré by inak vyhodil. Všetci sme z toho mali úžitok. Vladimír sa s nami o všetko rozdelil. O vedenie účtov ho požiadali aj iní obchodníci. Postupne si vybudoval klientelu. Šlo mu to dobre. Ale účtovníkom vo štvrti sa to nepáčilo a podali naňho sťažnosť. Vladimír má veľa dobrých vlastností a schopností, lenže nie je ekonomický inžinier. Vždy musí mať pravdu. Nie je žiadny diplomat, aby som to povedal priamo. Keď sa tam vyrútili policajti, tak namiesto toho, aby sa hral na hlúpeho a neprovokoval, vybuchol: ,Nemal som strach z KGB a prežil som Stalingrad, tak vás sa nezľaknem! Pracujem, platím dane a seriem na vás!‘ Nechcel nič počuť. Napriek varovaniu stále robil účtovníctvo. Nebudeš mi veriť, ale skončil v lochu. Za nedovolené vykonávanie živnosti v oblasti účtovníctva. Vynadal vyšetrujúcemu sudcovi. Vo vyšetrovačke strávil štyri mesiace. Chápeš? Chlap, čo ovláda šesť či sedem rečí. Zrušili mu živnosť. Skrachoval. A kto myslíš, že mu pomohol? Kessel zašiel za sudcom a Sartre zaplatil pokutu.“

„A čo robí teraz?“

„Pracuje v účtovníckej firme, ktorá ho vtedy udala, a znovu si našiel svojich klientov. Nemá právo dostať potrebný diplom.“

„Sašo o tom dva či tri razy hovoril. Nepochopil som, že vám pomáhajú.“

„Nevedel som, že sa priatelíš so Sašom. Myslel som si, že si Igorov kamarát. Saša nemal nikto rád. Bol to…“

Keď videl, ako sa naňho pozerám, zmĺkol. Obaja sme mlčali uprostred hluku so spomienkami, ktoré nás začali trápiť.

„Priatelil som sa s obomi.“

„S obomi sa priateliť nedalo. To bolo nemožné.“

„Pre mňa áno, pre mňa to možné bolo. Raz mi Sašo povedal, že Kessel mu zaplatil nájomné za izbu. Zase s platením meškal a neodvážil sa ho o to požiadať.“

„Kessel mal veľké srdce. Až do konca, až do vlani nám pomáhal. Vidíš, že aj ja sa správam ako hajzlík. Od nikoho by si nemal čakať nič dobré. Za dobrotu na žobrotu. Je to silnejšie ako ja, nemôžem zabudnúť na to, čo Sartre hovoril, čo dopustil, aby sa hovorilo, a hlavne na to, čo nepovedal. Preto sme ho veľmi nemali radi. Bol to debil na pohľadanie, salónny revolucionár, ale bol veľkorysý. Lenže peniaze to nevynahradia.“

„Za celé tie roky som si nič nevšimol. Bol som mladý. Mal som pocit, že si ťa váži.“

„Rozprával som mu vtipy. Zabával sa. On, čo mal takú skvelú pamäť, si ich nikdy nezapamätal a chcel, aby som mu ich opakoval.“

„Spomínam si na Leonidov vtip o Stalinovi a slnku.“

„Povedz mi ho, aspoň raz si vypočujem nejaký vtip ja.“

„Počkaj, musím si spomenúť. Stalin sa jedného rána prebudí. Vonku je veľmi pekne. Obráti sa k slnku a opýta sa: Slnko, povedz mi, kto je najkrajší, najinteligentnejší, najsilnejší? Slnko ani na chvíľu nezaváha: Ach, ty, Stalin, svetlo sveta! Na poludnie Stalin svoju otázku zopakuje: Povedz mi, slnko, kto je najúžasnejší, najgeniálnejší, najvýznamnejší človek všetkých dôb? Slnko pritaká: Ach, si to ty, veľký Stalin. Pred večerou si Stalin nemôže odpustiť ďalšiu otázku: Slnko, kto je najlepší komunista na svete? Slnko mu odpovedá: Počúvaj, Stalin, si chorý človek, psychopat a nebezpečný blázon a ja na teba seriem a idem na západ!“

Pavel sa rozosmial, akoby vtip počul prvýkrát.

„Nevieš dobre hovoriť vtipy. Francúzi to nevedia. Keď ten vtip rozprával Leonid, trvalo to hodinu.“

„To je pravda. Bolo to úžasné. Naozaj veríš tomu, že ho hovoril aj Stalinovi?“

„Hovorieval to. Leonid nepatril k tým, čo by sa vystatovali. Ale povedz mi ty, ty si sa s ním kamarátil, ak ma pamäť neklame.“

„Priatelili sme sa veľmi dobre. Chcel by som ho znovu stretnúť.“

„A on pritom Saša neznášal.“

„To sú staré historky, ktoré už dnes nikoho nezaujímajú. Teraz už na tom tak veľmi nezáleží.“

Neodpovedal a váhajúc pokrčil plecami. Zobral si ďalší croissant.

„Pozveš ma?“

„Ozaj a čo tvoja kniha o brestlitovskom mieri? Vydali ju?“

„Ale kdeže! Preložil som ju nanovo, prepísal, pomenil, skrátil. Vždy sa nájde nejaký iný dobrý dôvod, prečo ju nevydať. Dohodol som sa s jedným mladým vydavateľom. Zastavil som sa na deväťsto šesťdesiatich piatich stranách. Chcel, aby som dvestopäťdesiat vyhodil. Nechal som to tak.“

„Povedz mi ešte nejaký vtip, Pavel.“

„Vieš, aký je rozdiel medzi jedným rubľom a jedným dolárom?“

Tento zlý vtip som už počul. Možno mi ho pred pätnástimi rokmi povedal práve on. Márne som sa snažil spomenúť si na pointu.

„Nie, neviem.“

„Jeden dolár!“

Spokojne som sa rozosmial.

„Čo sa stalo, Michel? Chvíľu sme o tebe mali nejaké správy a potom si zmizol.“

„Po Sašovej smrti som sa stretával ďalej s Igorom a Wernerom. Stretávaš sa niekedy aj s ostatnými?“

„Jediný, koho nestretávame, si ty.“

[1]

Len raz v živote som videl obidve svoje rodiny spolu. Vlastne, len ich časť, no aj to už predstavovalo takých dvadsať osôb. O svojich narodeninách som čosi neblahé tušil. Pociťoval som neznáme nebezpečenstvo, ktoré som nedokázal pomenovať. Neskôr som rozlúštil niektoré signály, ktoré mi mali otvoriť oči. Bol som priveľmi malý, aby som im mohol rozumieť, priveľmi zaujatý oslavou a darčekmi. Stretával som len kamarátov, ktorí mali iba jednu rodinu; ja som mal dve, rôzne. Nestýkali sa. Mariniovci a Delaunayovci. Otcova a matkina rodina. V ten deň som zistil, že sa vzájomne nenávidia. Iba môj otec, stále veselý, chodil od jedných k druhým s táckou ovocných štiav a napodobňoval Gabinov a Jouvetov hlas: „Máte chuť na pomarančovú šťavu? Ničoho sa neobávajte, je čerstvo vytlačená.“

Mariniovci sa prehýbali od smiechu. Delaunayovci obracali očami.

„Paul, prestaň, nie je to vtipné,“ prosila matka, ktorú desili jeho napodobňovania.

Sadla si na pár slov k svojmu bratovi Mauriceovi, ktorého nestretávala často, odkedy sa po vojne usadil v Alžírsku. Otec ho nemal rád. Ja áno, pretože neustále žartoval. Volal ma Callaghan. Nerozumiem prečo. Keď ma zbadal, spustil na mňa: „How do you do, Callaghan?“ Musel som odpovedať: „Very good.“ Keď sme sa lúčili, vravel mi: „Bye-bye, Callaghan!“ a naznačoval mi údery päsťou do brady. Maurice chodieval do Paríža raz ročne na akýsi americký seminár o riadení. Považoval za osobnú česť, že ako prvý využíva novinky. Vravel tomu manažment. Svoj slovník obohatil o poameričtené výrazy. Nikto nevedel, čo znamenajú, ale všetci sme sa tvárili, že áno. Nadchol ho seminár: „Ako sa stať víťazom?“ Vysvetľoval jeho základy mojej mame, tá hltala každé jeho slovo. Môj otec, presvedčený o tom, že je to podfuk, sa nechal počuť: „Mali ste mi to dať vedieť. Poslal by som na ten kurz generálov francúzskej armády,“ vyhlásil, pričom napodobňoval De Gaulla.

Rozosmial sa a Mariniovci s ním. K zlepšeniu atmosféry to však neprispelo. Maurice sa nenechal vyrušiť a presviedčal moju mamu, aby sa naň zapísala. Keď šiel starý otec Philippe do dôchodku, štafetu odovzdal svojej dcére. Chcel, aby sa zdokonaľovala. Pritom pri ňom pracovala už desať rokov. Na Mauriceovo odporúčanie ju prinútil navštevovať americký kurz zvaný „Ako sa stať moderným manažérom“. Odišla na štrnásť intenzívnych dní do Bruselu. Vrátila sa so zbierkou hrubých kníh, ktoré sa majestátne vynímali v knižnici. Bola na ne hrdá ako na svedectvo svojej vzdelanosti. Boli tam tituly od „Ako si získať náročného zákazníka“ cez „Ako si vytvoriť sieť užitočných kontaktov“ až po „Rozvíjaním svojho potenciálu k vyššej efektivite“. Každoročne chodievala na trojdňový seminár do luxusného centra na Avenue Hoche a do kolekcie jej pribudla ďalšia v červenej koži viazaná kniha. Minulý rok bola s Mauriceom na seminári „Ako získať priateľov?“, ktorý ju zmenil. Odvtedy začala chodiť s kŕčovitým úsmevom, ktorý bol kľúčom k jej dnešným aj budúcim úspechom. Jej gestá boli uvoľnené, boli znakom vnútorného pokoja, pevný a prívetivý hlas bol dôkazom jej osobnej sily a podľa Dalea Carnegieho, autora týchto seminárov, jej to malo zmeniť život. Môj otec tomu neveril. Podľa neho to bola strata času a peňazí.

„Nikdy nezmeníš dedinského koňa na dostihového žrebca,“ nadhodil s nebadaným úškrnom, pričom hľadel na Mauricea.

Pred týždňom som matku požiadal, aby pozvala Mariniovcov.

„Zvyčajne ich nepozývame. Narodeniny oslavujeme v rodinnom kruhu.“

Naliehal som. Jej nový úsmev ju opúšťal. Neustúpil som, práve naopak. Ak neprídu, žiadna oslava nebude. Pozrela na mňa sklamanými očami. Moja matka nezmenila názor. Vzdal som sa. Keď mi otec so sprisahaneckým úsmevom oznámil, že Mariniovcov nakoniec pozvali, od radosti som sa takmer zbláznil a dúfal som, že vďaka mne sa konečne zmieria. Nemal som ich k tomu nútiť. Ignorovali ma. Zo všetkých zúčastnených do rodiny nepatril len môj jediný priateľ Nicolas Mayer, ktorý sa zúfalo nudil, kým čakal na kúsok torty, španielska slúžka Maria, ktorá chodila od jednej skupinky k druhej s táckou pomarančovej šťavy a vareného vína, a môj ryšavý, pruhovaný kocúr Nero, čo jej chodil za pätami ako pes. Dlho som veril tomu, že mať dve rodiny je výhoda, dlho som z toho výhody mal. Tí, ktorí nemajú žiadnu rodinu, si môžu myslieť, že som rozmaznané decko, ktoré nemá páru o tom, aké má privilégium, ale mať dve rodiny je horšie, ako nemať žiadnu.

Mariniovci sa vo svojom kúte zhromaždili okolo dedka Enza. Čakali. Môj brat Franck si vybral svoj tábor. Potichu sa rozprával so strýkom Babtistom a babičkou Jeanne. Objavil sa otec, niesol obrovskú tortu s čokoládovou polevou a začal spievať: „Veľa šťastia, zdravia, Michel,“ a Mariniovci sa k nemu zborovo pridali. Mali to vo zvyku. Vždy keď sa stretli, spievali. Všetci mali svoj obľúbený repertoár a na stretnutiach ho zborovo predvádzali. Matka sa na mňa nežne usmievala. Nespievala. Na druhý raz som sfúkol svojich dvanásť sviečok. Matkin otec Philippe zatlieskal. Nespieval, nespieval ani Maurice, ani žiadny z Delaunaycov. Oni tlieskali a Mariniovci spievali: „Všetko najlepšie, Michel, veľa šťastia, zdravia…“ A čím viac Mariniovci spievali, tým viac Delaunayovci tlieskali. Moja mladšia sestra Juliette tlieskala, Franck spieval. Aj Nicolas. Práve v tej chvíli ma prepadol nepríjemný pocit. Nechápavo som na nich hľadel a celé to zavíjanie prehlušilo moju tieseň. Možno odvtedy mám fóbiu z rodinných stretnutí.

Dostal som tri darčeky. Delaunayovci mi dali dvojrýchlostný gramofón, na 33 a 45 otáčok, s veľkým zásobníkom na single. To už bol poriadny dar a Philippe zdôraznil, aká citlivá je prenoska a že mám starostlivo dodržiavať návod na použitie.

„Tvoja matka nechcela, aby ste sa s bratom stále hádali.“

Enzo Marini mi dal hrubú knihu Poklady Louvru. Zo železníc už odišiel do dôchodku a vďaka režinke raz mesačne s babičkou Jeanne chodieval do Paríža. Babička ten deň využívala na návštevu otcovho staršieho brata Baptista, ktorý od čias, keď jeho žena zahynula pri dopravnej nehode, vychovával dve deti sám. Baptiste chodieval ako strojvodca na trati Paríž – Meaux a kedysi vraj býval výrečný a srdečný. Keď o ňom rodičia rozprávali, vymieňali si dvojznačné pohľady. Keď som sa ich vypytoval, dostával som vyhýbavé odpovede a ich mlčanie bolo ešte ťaživejšie ako to jeho.

S Enzom som chodieval do Louvru. V Lense, kde býval, alebo v Lille nebolo nič zaujímavé. Neviem, odkiaľ všetky tie svoje vedomosti zobral. Skončil len základnú školu. Poznal obrazy a maliarov, obľuboval najmä taliansku renesanciu. Celé hodiny až do záverečnej sme chodili po nekonečných chodbách. Dni, keď sme bývali spolu sami, som miloval. Nerozprával sa so mnou ako s vnukom, ale ako s priateľom. Často som sa ho vypytoval na jeho mladosť. Nehovoril však o nej rád. Jeho otec odišiel z Fontanellata neďaleko Parmy pre biedu. Vysťahoval sa z Talianska so svojimi dvomi mladšími bratmi. Rodinnú usadlosť prenechali najstaršiemu. Dostal sa na sever a pracoval v bani. Enzo sa vo Francúzsku narodil ako prvý z rodiny. Jeho otec sa zo všetkých síl snažil stať Francúzom, doma všetkým zakázal hovoriť po taliansky, prerušil všetky kontakty s rodným krajom a so zvyškom rodiny. Enzo sa oženil s dievčaťom z Picardie. Bol Francúz a bol na to hrdý. Keď sa ho nejaký hlupák snažil zosmiešniť posmešným Talian alebo Makarón, s úsmevom odpovedal: „Teší ma, a ja som poručík Vincenzo Marini z Lense v Pas-de-Calais.“

Otec mi rozprával, že niekoľkokrát použil aj päste, aby si vydobyl rešpekt. Taliansko bolo preňho cudzou krajinou, do ktorej v živote nevkročil. Prekvapilo nás, keď nám jedného dňa oznámil, že začal chodiť na kurz taliančiny.

Louvre má netušené výchovné účinky. Enzo ma naučil rozoznávať maliarov, spoznávať rôzne štýly a obdobia. Tváril sa, že verí, že môj záujem o sochy nahých žien pramení iba z dokonalosti Canovových či Bartoliniových línií. Doberal si ma kvôli tomu. Keď mi Philippe daroval gramofón, môj otec nepovedal ani slovo, ale nad knihou sa rozplýval a obdivne vzdychal nad kvalitou reprodukcií. Otáčal strany s užasnutým „no teda“ a „ach bože“, s tým svojím, tak trochu prehnaným, spôsobom, s ktorým všetko zdôrazňoval. Zastavil sa pri da Vinciho Svätom Jánovi Krstiteľovi so vztýčeným prstom a kučeravou šticou; bol trochu zmätený tajomnosťou jeho tak pramálo nábožného úsmevu.

„Nevyzerá ako svätec.“

„Prečo s nami občas nezájdeš do Louvru?“ opýtal sa ho Enzo.

„Veď vieš, ja a múzeá…“

Otec vždy dokázal upútať pozornosť. Položil na stôl hranatý balíček v tmavomodrom lesklom papieri, previazaný červenou mašľou. Skôr ako ho rozbalím, mal som uhádnuť, čo v ňom je. Nie, kniha to nie je. Otca by ani nenapadlo nejakú kúpiť. Žeby hračka?

„Z toho si už vyrástol.“

Ani žiadna spoločenská hra. Všetci si lámali hlavu, okrem matky, tá sa usmievala. Nebola to ani stavebnica nákladného auta, ani lietadlo, ani loď, ani vláčik, ani model auta v presnej mierke, ani mikroskop, ani hodinky, ani ďalekohľad, ani kravata alebo parfum, ani zbierka cínových vojačikov, ani atramentové pero. Neje sa to, nepije sa to a nie je to ani škrečok či malý králik.

„Snáď si nemyslíš, že by som do krabice dal živé zviera… Kdeže, ani vypchaté.“

Fantázia nám nakoniec došla. Stuhol som pri predstave, že darček nedostanem.

„Nemám ti ho náhodou rozbaliť?“ povzbudil ma otec.

Lesklý papier som rýchlo roztrhal. Keď som zbadal krabičku z priesvitnej umelej hmoty, vzbĺkol som od šťastia. Fotoaparát Brownie Kodak! Nikdy by som si nepomyslel, že mi otec dokáže dať takýto dar. Dva týždne predtým som sa zastavil cestou pri obchode s fotografickými potrebami v Rue Soufflot a s obdivom som otcovi vysvetľoval, aké má tento prístroj funkcie. Prekvapilo ho, že sa vo fotografovaní tak dobre vyznám. V skutočnosti som sa iba tak tváril a on o tom vedel ešte menej ako ja. Vyskočil som, objal ho okolo krku a donekonečna som mu ďakoval, že mi urobil takú radosť.

„Nechaj si niečo aj pre mamu, to ona ho kúpila.“ Za niekoľko sekúnd sa mi, nadšene, podarilo vložiť do aparátu film. Usporiadal som rodinu do zomknutej skupiny proti oknu a celú operáciu som riadil tak, ako som to videl u fotografa, ktorý nás každoročne fotil v škole.

„Dedko, usmej sa. Strýko Maurice, postav sa za mamu. Usmievajte sa, no veď sa usmievajte!“

Zaiskril blesk. Hneď som urobil ešte jeden záber, pre istotu. Výber povolania je ako stávka v lotérii. Bolo jasné, že sa stanem fotografom. Zdalo sa mi to ako úctyhodný a dosiahnuteľný cieľ. Otec si ku mne prisadol: „To je pravda, chlapče. Byť fotografom je super a tiež to sype prachy.“

Keďže som mal aj otcovské požehnanie, otvárala sa predo mnou ľahká cesta. Franck sa ako vždy snažil moje nadšenie schladiť: „Ak chceš byť fotografom, musíš sa zlepšiť v matike.“

Čo on o tom vedel? Pre neho sa nebezpečne rozprúdila debata medzi zástancami tvrdenia, že fotografovanie je umenie a že matematika je nanič, a tými, ktorí tvrdili, že je potrebné vyznať sa v perspektíve, optike, emulziách a kope technických záležitostí. Zdalo sa, že sú si istí. Nebolo mi to príjemné. Navzájom sa snažili presvedčiť množstvom argumentov, ktoré aj tak nikto nepočúval. Nechápal som, že obe strany môžu mať pravdu. Ak ide o Francka, tak ten pravdepodobne žiarlil. V mojom veku taký krásny darček nedostal. Fotografovanie nie je veda, je to otázka náhody. Tá historická fotografia našej kompletnej rodiny, jediná svojho druhu, trónila tri roky nad kredencom. Potom zmizla z dôvodov, ktoré s jej umeleckými kvalitami nemali nič spoločné.

Dlho som žil v úplnej nevedomosti o našej rodinnej histórii. Svet bol dokonalý, alebo takmer. Deťom sa nerozpráva, čo sa stalo predtým, ako sa narodili. Najprv sú príliš malé na to, aby tomu porozumeli, potom sú príliš veľké, aby to počúvali, potom nemajú čas a potom je už príliš neskoro. To patrí k rodinnému životu. Žijeme vedľa seba, akoby sme sa poznali, ale nič o sebe nevieme. Dúfame v zázraky dané pokrvnosťou: v nemožný súlad, v absolútnu dôveru, vnútorné splynutie. Uspokojujeme sa upokojujúcim klamstvom svojho príbuzenstva. Možno som toho len očakával priveľa. Všetko, čo o tom viem, mi prezradil Franck. To on mi odhalil pravdu o udalostiach, ktoré našou rodinou otriasli v deň, keď sa slávnostne otváral náš obchod.

Medzi Franckom a mnou je sedemročný rozdiel. Narodil sa v roku 1940. Jeho príbeh je príbehom našej rodiny so všetkými náhodami a nezhodami. Keby nebolo jeho, nebol by som ani ja. O našom osude sa rozhodlo v prvých mesiacoch vojny. V tých časoch Philippe viedol svoj podnik s inštalatérskymi, strešnými a klampiarskymi potrebami. Pred vojnou pridal aj predaj sanitárnej keramiky a sporáky. V živote sa nedotkol žiadnej zinkovej rúrky ani autogénu. Stačilo mu, že zamestnával druhých, a podľa toho, čo vravieval, to nebolo ľahké. Podnik zdedil po otcovi a zdatne ho viedol. Jeho problémy začali presne 3. februára 1936, keď ako učňa prijal Paula Mariniho. Môj otec mal sedemnásť rokov a žiadnu chuť zachovávať rodinnú tradíciu práce na železnici. Chcel žiť v Paríži. V ten deň, keď ho prijali, spravil na starého otca Delaunaya dojem, keď dokázal v rekordnom čase niečo bezchybne spájkovať cínom. V nasledujúcich troch rokoch si dedko blahoželal, že zamestnal môjho otca, pretože každého očaril svojím úsmevom, láskavosťou, ochotou a šikovnosťou. Nevedomky tak spravil z capa záhradníka. Jeho dcéra Hélène sa do toho krásneho chlapca so zamatovým pohľadom, kučeravými vlasmi a jamkou v brade, neúnavného tanečníka, ktorý ju dokázal rozosmiať napodobňovaním Maurica Chevaliera a Raimua, bláznivo zamilovala. Tie roky boli pre mojich rodičov asi najšťastnejšími. Mali sedemnásť-osemnásť, schádzali sa tajne a nikomu by ani nenapadlo, že spolu chodia. V tých časoch sa nepatrilo, aby dcéra podnikateľa chodila s robotníkom, nieto ešte so synom talianskeho prisťahovalca. To bolo nepredstaviteľné. Každý mal pekne ostať na svojom mieste. Je pravdepodobné, že časom by sa veci urovnali samé. Vojna bola blízko. Pre milencov nie je nič horšie, ako keď ich rozdelí sila zbraní. Ľahko si dokážem predstaviť, čo prežívali a ako ich odlúčenie muselo bolieť. Otec narukoval do čudnej vojny niekde v Ardenách, potom prišla porážka. Moja matka pol roka rodičom tajila, že je tehotná. Rodinný lekár diagnostikoval akúsi tukovú chudokrvnosť. No prišlo jej zle a bol odhalený jej skutočný stav. Odmietala prezradiť, kto je otcom dieťaťa, ktorého nazvala Franck. Otec zostal štyri roky v zajateckom tábore v Pomoransku bez toho, aby dostal akúkoľvek správu. Presvedčený, že naňho zabudla, sa pravdu dozvedel po návrate do Francúzska. Z predvojnového dievčaťa, bezstarostného a ľahkomyseľného, sa stala žena. Obidvaja sa zmenili a ťažko spoznávali jeden druhého.

Keby nebolo Francka, už by sa viac nevideli a ani by sa opäť nedali dokopy. Každý by mal vlastný osud a ich dobrodružstvo by bolo iba spomienkou na mladosť, o ktorej by vedeli len oni dvaja a časom by im vyprchala z pamäti. Keby nebolo Francka, moji rodičia by sa nevzali a ja by som tu dnes nebol. Franck mal päť rokov. Bolo treba všetko usporiadať. Vzali na seba bremeno zodpovednosti. Svadba bola narýchlo na radnici piateho obvodu. Ráno v deň obradu sa budúci manželia zastavili u notára Delaunaycov a podpísali zmluvu o oddelenom majetku bez toho, aby si ju prečítali. Paul Marini mohol dostať dcéru, ale nie peniaze. Stará mama Alice sa v to ráno diplomaticky necítila dobre, a keďže Philippe ju nechcel nechať samu, ani jeden z nich nešiel dcére na svadbu. Keby bol otec lepší diplomat, možno by dokázal situáciu nejako urovnať. Odmietol cirkevný sobáš pod idiotskou zámienkou, že neverí v Boha. To odmietnutie mu u Delaunayovcov ešte priťažilo, veď oni mali odjakživa vo Svätom Štefanovi svoju vlastnú lavicu. Na čiernobielej fotografii zo schodov pred radnicou sú mladí novomanželia obklopení len rodinou Mariniovcov. Nedržia sa za ruky, medzi nimi stojí malý Franck. Svadobný deň mojich rodičov nebol vydarený. Podvečer sa dozvedeli, že Daniel Delaunay padol v Štrasburgu. Skromná hostina, čo pripravili Mariniovci, bola zrušená. Na rok sa zahalili do smútku. Alice zabudla na svoju nevoľnosť a tvrdila, že nemohla ísť dcére na svadbu, pretože jej syn hrdinsky padol. V rodine Delaunayovcov sa ten deň vždy pripomínal ako výročie Danielovej smrti. Moji rodičia výročie svadby nikdy neoslavovali.

[2]

Škola ma nezaujímala. Radšej som sa flákal po Luxemburských záhradách, po Place de la Contrescarpe alebo po Latinskej štvrti. Časť života som tak prekĺzal cez oká siete. Učil som sa dosť na to, aby som nemusel prepadnúť. Na Lýceum Henricha IV. som sa dostal len tak tak. Starý otec Delaunay musel kvôli tomu navštíviť riaditeľa, s ktorého rodinou sa poznal. Franck tam už študoval. Napriek starobylému vzhľadu a zatuchnutému pachu mala škola niekoľko výhod. Študenti mali pomerne veľkú voľnosť, mohli vchádzať a vychádzať bez kontroly. Mal som šťastie, že Nicolas bol najlepším v triede. Nestačilo mi doslova opisovať úlohy z matematiky. Spestroval som ich. Rôznymi spôsobmi som odbočoval alebo som do nich zámerne vkladal chyby. Niekoľkokrát som dostal lepšiu známku ako on, hoci som od neho všetko odpísal. Potom, čo som bol hlúpo prichytený na písomke s učebnicou na kolenách, som prešiel k dômyselnej výrobe neodhaliteľných ťahákov. Venoval som im viac času, ako by som sa učil. Nikdy som sa nenechal pristihnúť pri čine. Na dejepise a zemepise som ich nepotreboval. Stačilo mi raz si prečítať učivo a ostalo mi to v hlave. Vďaka tomu som mohol Nicolasovi odplatiť jeho pomoc. Tie predmety mu nešli. Držali sme sa na popredných miestach. Roky ma učitelia považovali za dobrého žiaka, hoci som sa vôbec neučil. Cieľavedome som sa snažil vyzerať starší, ako som bol. Bez ťažkostí sa mi to darilo. Využíval som svoju výšku stosedemdesiattri centimetrov a vyvolával som dojem, že chodím do sexty, hoci som práve nastúpil do kvarty. Z toho dôvodu som okrem Nicolasa nemal kamarátov vo svojom veku. Stretával som sa s Franckovými priateľmi, za ktorými som chodil do bistier na Place Maubert, kde trávili čas diskutovaním o náprave sveta.

Boli to vzrušujúce časy. Po dlhých rokoch, čo De Gaulle strávil na politickej púšti, sa vrátil, aby zachránil francúzske Alžírsko, ktoré ohrozovali alžírski teroristi. Začali sa používať výrazy, ktorých význam mi nebol celkom jasný: dekolonizácia, zánik impéria, alžírska vojna, Kuba, nezúčastnené krajiny a studená vojna. Tieto politické novoty ma priveľmi nezaujímali. Ale keďže Franckovi priatelia nerozprávali o ničom inom, počúval som, bol ticho a tváril som sa, že tomu rozumiem. Ožíval som, keď sa rozhovory zvrtli na „rokenrol“. Pár mesiacov predtým to na nás, bez varovania, dopadlo. Mali sme pustené rádio bez toho, aby sme ho počúvali. Ja som si čítal rozvalený v kresle. Franck sa učil. Z prijímača sa ozvala neznáma hudba. Obaja sme naraz zdvihli hlavy a neveriacky sa na seba pozreli. Pristúpili sme k aparátu a Franck pridal zvuk. Bill Haley nám práve zmenil životy. Zo dňa na deň sme túto hudbu prijali za svoju, okamžite sme zabudli na staré odrhovačky. Dospelí to neznášali, až na otca, ktorý zbožňoval džez. Bola to hudba divochov, kvôli ktorej sme mali ohluchnúť a stať sa ešte hlúpejšími ako dovtedy. Textom sme nerozumeli, ale to nám neprekážalo. Franck a jeho priatelia objavili množstvo amerických spevákov: Elvis, Buddy Holly, Little Richard, Chuck Berry a Jerry Lee Lewis sa stali našimi nerozlučnými spoločníkmi.

Vzrušujúce boli nielen časy, ale aj Latinská štvrť. Poujadistický poslanec piateho obvodu sa volal Jean-Marie Le Pen. Zvolili ho drobní obchodníci a domovníčky, ostro napádal „červených“, čiže tých, ktorí s jeho názormi nesúhlasili. Pri Sorbonne a Boulevard Saint-Michel sa pravidelne bili študenti z obidvoch táborov. Tradičné rozštiepenie na ľavicu a pravicu narušila vojna v Alžírsku, ktorá nás každý deň ohromovala karavánou hrôz. Teraz bol človek buď za francúzske Alžírsko, alebo proti nemu. Množstvo socialistov bolo za, množstvo pravičiarov bolo proti a mnohí menili názory.

Franck bol za nezávislosť. Patril medzi Mladých komunistov, práve ho prijali do Strany a pevne v ňu veril. Rozumel si s Enzom a Babtistom, chodieval s nimi každoročne na slávnosti, ktoré organizoval denník L’Humanité. To z neho robilo pravého Mariniho. Starý otec Delaunay nevynechal jedinú príležitosť, aby sa mu za to nevysmial a nedal najavo svoje znechutenie. Práve pre tú zakuklenú vojnu Franck netrpezlivo vyčkával, kým doštuduje ekonómiu, aby mohol odísť z domu. Otec sedel na dvoch stoličkách. Ak by sa vyhlásil za komunistu, Philippe by ho okamžite vyhodil na ulicu. Otec vedel, kde je hranica, ktorú nesmie prekročiť. Tolerovali ho, pretože o sebe tvrdil, že je socialista radikálneho zmýšľania. Podľa neho bolo dôležité usilovať sa o nezávislosť zoči-voči vlastnej rodine. Robil všetko, čo bolo v jeho silách, aby zmieroval spory so svokrom a aby ho svokor prijal. Socialistom bol len slovne. V jeho každodennom živote sa to nijako neprejavovalo. Franck sa aspoň snažil zosúladiť svoj život  s ideálmi, ktoré hlásal. Večere doma bývali vzrušenejšie ako u väčšiny iných rodín. Moja matka odmietala, aby sa za stolom diskutovalo o politických témach. No nebolo ľahké sa im vyhýbať. Ako hovorieval Franck, každá téma je politická.

Pre Delaunayovcov bolo Alžírsko súčasťou Francúzska. No to nebol pravý dôvod, prečo bolo nedotknuteľné. Bolo posvätné, lebo sa tam po vojne usadil Maurice, keď sa oženil s Louise Chevallierovou, čistokrvnou alžírskou Francúzskou. Jej nesmierne bohatá rodina vlastnila desiatky nehnuteľností v Alžíri a Orane. Maurice spravoval majetky svojej ženy a každoročne zveľaďoval ich hodnotu nákupmi ďalších domov. Slovo „nezávislosť“ bolo neprípustné a neslušné. Philippe a moja matka sa postavili za Mauricea a nástup De Gaulla k moci ich upokojil. S naším veľkým vlasteneckým vodcom Alžírsko zostane francúzske. Hŕstka otrhaných teroristov nepremôže tretiu najväčšiu armádu na svete. Felahovia boli bandou krvilačných a nevďačných zvrhlíkov, ktorých zmanipulovali Američania. Zatiaľ čo Delaunayovci pripúšťali, že „domorodci“ sa mohli dostať do takejto slepej uličky, k Francúzom, ktorí zradili svoju krajinu a svojich spoluobčanov a podporujú povstanie, prejavovali bezbrehú nenávisť. Medzi Franckom a Mauriceom vládlo viac než nepriateľstvo. Zakopali sa na svojich pozíciách a považovali za vec cti obhajovať svoj názor, provokovať protivníka a prejavovať mu najhlbšie opovrhnutie. Rodina sa snažila, aby sa nestretávali. Keď sa stretli, matka zakazovala, aby sa o tej téme rozprávalo. Slová ako Alžírsko, vojna, atentáty, právo na sebaurčenie, referendum, generáli, plukovníci, Afrika, legionári, armáda a tiež česť, starosť, budúcnosť, bastard, mučenie, hlupák, sloboda, komanč, ropa, škodlivé pre obchod boli počas stolovania z konverzácie vylúčené. Priestor na diskusiu sa tak zúžil, ale aspoň umožnil, aby sme dojedli pečienku so zelenou fazuľkou bez vzájomného urážania.

Pre Francka a aby som sa nevybral jeho smerom aj ja, sa Philippe a moja matka zorganizovali do akéhosi sanitárneho kordónu a bránili mi stýkať sa s otcovou rodinou a chodiť s nimi na slávnosti L’Humanité. Keďže sa tvárili sprisahanecky a znechutene, keď o nich rozprávali, myslel som si, že sa tam dejú strašné ohavnosti. No matka mi nedokázala zabrániť, aby som s Enzom chodieval raz mesačne do múzea. Enzo sa ma nesnažil presviedčať ani vlákať do svojho tábora. Bol v prvom rade fatalista, až potom komunista. Pravdepodobne je to to isté. Keď sa niekto narodil ako robotník, bol z neho komunista; keď sa narodil ako buržuj, bol to pravičiar. Hlavne nič nemiešať. Socialistov považoval za kompromisníkov. Otcovi vyčítal, že sa pridal k nepriateľovi a zradil robotnícku triedu. Meniť spoločenskú triedu nebolo povolené. Svet bol jednoduchý: pretože som syn buržuja, bude zo mňa buržuj. V skutočnosti som mal ich problémy, názory a hádky na háku. Nebol som ani na jednej, ani na druhej strane. Ich sebaisté presvedčenia ma nudili a boli mi cudzie. Ich súboje sa ma nedotýkali. Zaujímali ma iba rokenrol, literatúra, fotografovanie a stolný futbal.

[3]

V stolnom futbale sme boli s Nicolasom jednou z najlepších dvojíc. On v obrane, ja v útoku. Nebolo ľahké nás poraziť. Keď sme si chceli pokojne zahrať, chodievali sme na Place de la Contrescarpe. Našimi protivníkmi tam bývali študenti z blízkych štvrtí alebo z neďalekej priemyslovky, ktorí mali veľké hlavy, ale vo futbale boli nuly. Neskrývane sme si z nich uťahovali. Niektorí znášali ťažko porážky od sopliakov mladších o desať rokov. Robili sme to ako Samy. Zosmiešňovali sme ich bez toho, aby sme im venovali pozornosť.

„Ďalší!“

Spočiatku sme jasali. Svoju radosť sme dávali najavo. Potom sme si to vychutnávali mlčky. Ignorovali sme ich. Zrak sme upierali na hrací stôl, bielu loptičku a malých modrých a červených panáčikov. Ešte skôr ako začal zápas, sme vedeli, čo ich čaká a že nás nedokážu poraziť. Naša absolútna nevšímavosť bola horšia ako pohŕdanie. Aby si zaslúžili náš pohľad, museli nás nejako ohroziť, vyrovnať skóre alebo získať mečbal. O záujemcov nebola núdza, a keď človek prehral, musel si dlho počkať, kým sa znovu dostal k stolu. Reťazením zápasov sme sa unavili, a keď sme poľavili, vyhodili nás s úškrnom, ktorý naznačoval, že prebrali moc. Niektorí boli dobrí, vydržali aj päť-šesť zápasov, iní sa pri stole ani neohriali.

Keď sme sa cítili vo forme a boli sme pripravení rozdať si to s celou zemeguľou a aj dostať nakladačku, chodili sme do veľkého bistra Balto na Place Denfert-Rochereau. Tam boli dva stolné futbaly. Hrali sme s dospelými a tí nás rešpektovali. Ani by nám nenapadlo hrať na druhom stole vedľa hracích automatov, ani keď bol voľný alebo keď nám hráči od neho ponúkali partičku. Šetrili sme si energiu na hru proti frajerom, ktorí prichádzali z južných predmestí. Najlepší bol Samy. Dokázal hrať sám proti dvom a ľahko ich porážal. Končil, až keď ho to prestávalo baviť alebo keď musel odísť do práce. Pracoval cez noc pre jedného obchodníka na trhovisku, vláčil mu tony ovocia a zeleniny. Bol to pravý rocker s elvisovským účesom, obrovský svalovec s veľkými bicepsami, na každom zápästí nosil dva kožené náramky, chlap, ku ktorému by ste si nedovolili žiadnu neúctivosť. Hral s rýchlosťou, ktorá nám vyrážala dych, a do každej strely vkladal neuveriteľnú silu. Hráčov, ktorým sa ho podarilo poraziť, nebolo viac ako prstov na jednej ruke. Patril som medzi nich. Stalo sa to iba trikrát a to tesne, zatiaľ čo on ma rozdrvil veľakrát. Samy si vôbec nevážil študentov a buržujov. Označoval nás iba jedným slovom: boli sme nuly a z výšky svojej impozantnej postavy nami opovrhoval. Rozprával sa iba so seberovnými a ešte s niekoľkými inými ľuďmi, medzi ktorých patril aj Jacky, čašník v Balte, jeho priateľ, ktorý pochádzal z rovnakého predmestia. O Samym sa potichu za jeho chrbtom rozprávalo všeličo. Bol vraj buď malý, alebo veľký gauner. Nikto nevedel, či mu tú povesť prinieslo jeho drsné vystupovanie alebo čierna bunda, alebo jeho reputácia nebola ničím podložená. Mne bol celkom naklonený od chvíle, keď som na jukeboxe značky Wurlitzer blyštiacom sa v bistre medzi dvoma hracími automatmi pustil Come On Everybody. Priateľsky ma za to potľapkal po chrbte a oceňujúco sa zaškľabil. Z času na čas, keď sa objavila dvojica dobrých hráčov, o ktorých vedel, že ich sám nezvládne, si ma pribral ako obrancu. Bolo mi cťou, že som hodný jeho priazne, a vždy som dal dva-tri góly strelou, proti ktorej sa bolo ťažké brániť a ktorú som ako jeden z mála ovládal. Okrem vzácnych prejavov sympatií som na tom bol rovnako ako ostatní. Pohŕdal mnou, prezýval ma „veľká nula“ a neustále zmeny jeho postoja ma miatli. Len čo som mal pár drobných, pustil som nejakú rockovú platňu. Hneď ako sa ozvali prvé elektrické zvuky gitary, odľahčene si odfúkol a jemným kývnutím hlavy mi naznačil, aby som sa k nemu pridal ako obranca. Spolu sme neprehrali ani raz.

Balto bolo pravé auvergnatské bistro. Marcusotovci prišli po vojne z Cantal a v tomto podniku strávili celý svoj život. Celá rodina v ňom pracovala sedem dní v týždni, od šiestej rána do polnoci. Otec Albert spravoval svoju živnosť majstrovskou rukou a svoj spoločenský vzostup dával najavo okázalými anglickými motýlikmi, ktoré zbieral a neustále sa díval do zrkadla, či ich má bezchybne uviazané. Keď boli príjmy dobré, spokojne sa potľapkával oboma rukami po guľatom bruchu.

„Placočky idú sem a nikto mi ich nevezme.“

Ak by chcel niekto stelesniť slovo bonviván, musel by sa podobať na otca Marcusota. Hovorieval o tom, že sa vráti na vidiek, spomínal výhodný podnik, ktorý by mohol viesť v Aurillacu alebo Saint-Flour. Jeho žena, kyprá Madeleine, však nemala chuť sa tam vracať, pretože ich tri deti sa usadili v okolí Paríža.

„Nudiť sa budeme na cintoríne, neoplatí sa nám zahrabať už zaživa. Stačí, že tam chodievame na prázdniny.“

Marcusotovci si nechávali všetko, alebo takmer všetko, posielať z Cantal. Ich zapekané zemiaky boli rovnako chutné ako obrovské, s klobáskami z Quercy človeka zasýtili najmenej na dva dni. Ich salerskú sviečkovicu prichádzali ochutnať ľudia zďaleka. Matka Marcusotová bola výborná kuchárka. Na každý deň pripravovala iné domáce menu. Jeho sľubná vôňa vás vítala hneď vo dverách a vyslúžila jej už tri pochvalné gastronomické kritiky zavesené v pozlátenom ráme vedľa jedálneho lístka. O Auvergnatancoch sa rozprávali nepekné veci. Títo však boli štedrí a nešetrili ani na veľkosti porcií, ani neváhali s končiacim sa mesiacom predávať na sekeru. Dlh len bolo treba vyrovnať začiatkom nasledujúceho mesiaca, aby vás znovu obslúžili. Beda tomu, kto na to zabudol a myslel si, že môže začať chodiť inde – auvergnatský telefón chýry rýchlo rozniesol a neplatičovi jeho povinnosti hneď pripomenul.

Doménou Marcusotovcov bolo miesto za barom, sálu a terasu mal na starosti Jacky. Behal od rána do večera, zapisoval objednávky, v behu ich hlásil otcovi Marcusotovi, ktorý ich pripravil a navŕšil na tácku pyramídu tanierov, pohárov a fliaš, nikdy nič neprevrhol, spamäti vyrátal účet bez toho, aby sa pomýlil, a to všetko s úsmevom a starostlivosťou, ktoré mu prinášali štedré prepitné. Jacky mal v živote jedinú vášeň: futbal. Ako náruživý fanúšik Stade de Reims neznášal parížsky Racing Club, „klub pre teplošov“, ako ho nazýval. Svet sa točil okolo týchto zápasov. Buď ste boli v jednom, alebo v druhom tábore. Nikto si nesmel brať do úst jeho hrdinov: Fontainea, Piatoniho a Kopu, ktorému len ťažko odpúšťal jeho „zradu“. Ak jeho tím prehral s Racingom alebo s Realom Madrid, vyhlásil deň smútku a nikto si nič nedovolil, dokonca ani fanúšikovia Racingu, ktorí boli najpočetnejší. Vášeň pre klub spájala Jackyho s kamarátom Samym. Na počesť ich dresov hrával stolný futbal s červenými panáčikmi. Ak vyhral ľahko, nepovedal ani slovo, opovrhoval porazenými a mlčky vzal dvadsať centimov z popolníka, kde ich dali tí, ktorí čakali, kým na nich príde rad, a strčil ich do prístroja, aby loptičky vypadli znovu von. Keď mu dal niekto zabrať a on sa musel s výhrou trochu ponamáhať, oslávil víťazstvo výkrikom: „Reims vás môže osrať!“

Balto bolo obrovské bistro na rohu dvoch bulvárov. Z Boulevard Denfert-Rochereau sa vchádzalo k výčapu a stojanu s cigaretami, hneď vedľa boli futbalové stoly, automaty a jukebox, zo strany Boulevard Raspail do reštaurácie so šesťdesiatimi miestami na sedenie. Medzi zadnými stolmi som si všimol dvere za zeleným zamatovým závesom. Tam chodievali muži v zrelom veku. Nikoho som nikdy nevidel vychádzať von. Lámal som si nad tým hlavu. Často som premýšľal, čo tam asi tak môže byť. Ani mi nenapadlo, aby som sa tam šiel pozrieť. Nikto z mojich spoluhráčov o tom nevedel. Nezaujímalo ich to. Po čase som sa o to prestal starať. Keď bol nával a bolo treba dlho čakať, bral som si knihu a sedával som na terase na slnku. Nič som si neobjednával a Jacky ma nechával tak. Raz videl, ako som bol sklamaný, keď Reims prehrali vo finále s Realom Madrid. Od tej chvíle ma už nepovažoval za zákazníka. Balto s Marcusotovcami, Nicolasom, Samym, Jackym a štamgastmi sa stalo mojou druhou rodinou. Trávil som tam veľa času. Musel som byť doma skôr, ako matka chodila z práce. Každý večer som prišiel chvíľu pred siedmou a rozložil som knihy a zošity na písací stôl. Keď prišla s otcom, videla, že sa učím. Beda mi, ak sa vrátila domov a ja som tam nebol. Darilo sa mi ju upokojiť, keď som prisahal, že som sa učil u Nicolasa. Klamal som s istotou, ktorá ma tešila.

Ťahal som so sebou svoj Kodak Brownie a učil som sa fotografovať. Výsledok za veľa nestál. Ľudia sa mi v zábere strácali, trčali z neho ako tyčky. Tváre sa nedali rozoznať. Moje fotografie nič nevyjadrovali. Priblížil som sa k fotografovaným osobám. Z času na čas sa mi podarilo zachytiť výraz alebo pocit. Ako fotografovať bez toho, aby ma videli? Navyše som si musel poradiť s nevypočítateľným nepriateľom: o tri roky mladšou sestrou Juliette. Tá si svoj tábor nemusela vyberať. Bola Delaunayovou do špiku kosti. Koketa so skriňami praskajúcimi od šiat. Tvrdila, že si nemá čo obliecť, a v jednom kuse rozjímala o tom, čo na seba, keď pôjde von. So svojou naivnou tváričkou vždy dostala od rodičov, čo si zmyslela. Ten nepoškvrnený a nevinný výraz bol iba zdaním. Naša mama jej verila všetko a často sa jej pýtala, či som naozaj prišiel domov o šiestej, ako som tvrdil. Juliette ma bez výčitiek zradila pokrútením hlavy.

Bola to neuveriteľná, nenapraviteľná tárajka, dokázala rozprávať celé hodiny bez toho, aby si človek zapamätal, o čom hovorí. Privlastnila si vždy celý rozhovor. Nedalo sa s ňou o ničom diskutovať. Nepustila vás k slovu. Človek to nakoniec vzdal, nechal sa unášať neprerušovaným prúdom slov plynúcim z jej úst, do jej rozprávania sa nedalo vstúpiť. Všetci si z nej uťahovali. Starý otec Philippe ju vynášal do nebies, ale vravieval jej „ty môj roztomilý mlynček na slová“. Bez váhania jej zakazoval, aby rozprávala v jeho prítomnosti. Unavovala ho. Enzo vravieval, že sa jej v bruchu skrýva stará klebetnica.

„Si rovnaká chiacchierona ako moja sesternica Lea, ktorá ešte stále žije v Parme.“

Tá prezývka jej už ostala. Neznášala ju. Keď sme ju chceli nahnevať, volali sme ju chiacchierona. To jej zavrelo ústa. Niekedy začala rozprávať na začiatku obeda a neúnavne pokračovala v monológu. Náš otec buchol po stole.

„Buď ticho, Juliette, už toho bolo dosť! To je neuveriteľné, aké je to dievča utárané!“

A ona rázne protestovala: „Ja nie som utáraná! Iba ma nikto nepočúva!“

[4]

Desil som sa strácania času. Jediné, čo som považoval za užitočné, bolo čítanie. U nás doma v skutočnosti nikto nečítal. Mojej mame trvalo rok, kým prečítala Knihu roka, o ktorej potom rozprávala a ostatní ju považovali za veľkú čitateľku. Môj otec nečítal vôbec a pýšil sa tým.

Franck mal vo svojej izbe politické knihy. Starý otec Philippe si vážil iba Paula Bourgeta, ktorého romány v mladosti zbožňoval.

„Hovorte si, čo chcete, literatúra pred vojnou bola celkom iná.“

Kupoval si zberateľské vydania kníh v obchodoch na Rue de l’Odéon. Nečítal ich, iba ich zakladal do poličiek. No ja som bol od čítania závislý. Vynahrádzal som to za celú rodinu. Keď som ráno rozsvietil, schmatol som svoju knihu a už ju nepustil z rúk. Mama sa rozčuľovala, že ma vidí len s nosom zaboreným do strán.

„Nemáš čo robiť?“

Neznášala, keď mi niečo vravela a ja som ju nepočúval. Niekoľkokrát mi knihu vytrhla z ruky, aby ma donútila odpovedať. Prestala ma volávať na večeru, namiesto toho našla účinnejšiu metódu. Z kuchyne mi vypla elektrický prúd v izbe. Neostávalo mi nič iné, ako sa pripojiť k zvyšku rodiny. Čítal som si aj za stolom, čo dráždilo otca. Čítal som si pri umývaní zubov, aj na záchode. Búchali mi na dvere, aby som ich tam už pustil. Čítal som počas chôdze. Cesta do školy mi trvala štvrťhodinu. Znamenalo to aj štvrťhodinu čítania, ktoré sa pretiahlo na polhodinu, alebo aj viac. Často som však prišiel neskoro a veľakrát som musel zostať po škole za tri bezdôvodné neskoré príchody. Vzdal som sa vysvetľovania tupcom, ktorým bolo do rúk zverené naše vzdelávanie, že moje meškanie dôvod malo, a to nevyhnutný. Môj anjel strážny nado mnou bdel a viedol moje kroky. Nikdy som nenarazil do stĺpa, ani pri prechádzaní cez cestu s nosom v knihe ma nezrazilo auto. Vyhýbal som sa psím výkalom špiniacim parížske chodníky. Nič som nepočul. Nič som nevidel. Chodil som ako podľa radaru a do cieľa som prišiel vždy živý a zdravý. Počas väčšiny hodín v škole som ďalej čítal s knihou na kolenách. Žiaden z profesorov ma nikdy nepristihol. Do školy som prišiel neskoro, keď ma niekoľko napínavých strán na bližšie neurčený čas zastavilo niekde na chodníku v meste. Najhoršie boli prechody pre chodcov. Niekoľkokrát som prepásol zelenú a často ma do reality vrátilo až trúbenie auta.

Nakoniec som si spisovateľov rozdelil do dvoch kategórií: tých, ktorí vás nechajú prísť načas, a tých, ktorí spôsobujú meškanie. Ruským autorom som vďačil za veľa hodín po škole. Keď začalo pršať, schovával som sa do vchodov budov, aby som mohol v pokoji čítať ďalej. Tolstého obdobie predstavovalo čierny mesiac. Bitka pri Borodine ma stála tri hodiny po škole. Keď som doktorandovi, ktorý si privyrábal dozorom, o niekoľko dní neskôr vysvetľoval, že za môj neskorý príchod môže samovražda Anny Kareninovej, myslel si, že si z neho uťahujem. Situáciu som zhoršil priznaním sa, že nechápem, prečo vlastne tú samovraždu spáchala. Musel som sa vrátiť o niekoľko strán dozadu, pretože som sa zľakol, že som ten dôvod niekde preskočil. Potrestal ma dvoma štvrtkami po škole: jeden za to, že som prišiel znovu neskoro, a druhý za to, že si tá krava toľko pozornosti nezaslúžila. Nehneval som sa naňho. Vďaka tomu som mal čas dočítať Pani Bovaryovú. Keď som sa pustil do nejakého autora, držal som sa ho, aj keď niektorých nebolo ľahké uchopiť. Na horách aj pri mori som rodičov privádzal do zúfalstva. Trávil som všetok čas čítaním bez ohľadu na to, čo zaujímalo ich. V miestnej knižnici na radnici oproti Panteónu mali knihovníčky pochybnosti, keď ma videli, že tak rýchlo vraciam všetkých päť kníh, ktoré si čitateľ mohol požičať naraz. Podozieravo si ma premerali. Kašľal som na to a ďalej sa staral o svojho monumentálneho autora, kým som nedočítal celú jeho policu. Hltal som klasikov a riadil som sa pri tom vlastnými literárnymi kritériami. Nečítal som v prvom rade dielo. Prečítal som si autorov životopis, a keď sa mi ten človek nepáčil, nepáčili sa mi ani jeho knihy. Človek bol dôležitejší ako dielo. Ak mal hrdinský alebo slávny život, jeho romány boli lepšie. Ak bol sám ohavný alebo priemerný, čítal sa ťažko. Saint-Exupéry, Zola a Lermontov boli dlho mojimi najobľúbenejšími autormi, a to nielen vďaka svojim románom. Rimbauda som miloval pre jeho ohromujúci život a Kafku pre život skrytý a anonymný. Ale čo robiť, keď ste zbožňovali Julesa Verna, Maupassanta, Dostojevského, Flauberta, Simenona a kopu ďalších, ktorí sa nakoniec ukázali ako ohavní darebáci? Mal som na nich zabudnúť, ignorovať ich a prestať ich čítať? Tváriť sa, že neexistujú, hoci ich romány čakali iba na mňa? Ako mohli napísať také výnimočné diela, keď boli ako ľudia odporní? Keď som túto otázku kládol kamarátom, pozerali sa na mňa, akoby som na nich hovoril po čínsky. Nicolas tvrdil, že existuje dosť spisovateľov, ktorí si zaslúžia byť čítaní, a že človek nemá strácať čas s tými, ktorí svoje dielo osobne zradili. To nebola pravda. V každej skrini sa ukrýval nejaký odporný kostlivec. Keď som sa na to opýtal nášho profesora francúzštiny, dokazoval mi, že každý spisovateľ, ktorý sa objavuje v Lagardových a Michardových učebniciach, si zaslúži moju pozornosť, a keby sa na nich mali uplatňovať pravidlá morálky a slušnosti, muselo by sa z tej príručky vyškrtať prinajmenej deväťdesiat percent všetkých autorov. Kliatba by mala postihnúť iba extrémne prípady, tie, ktoré si nezaslúžia byť čítané študentmi a ktoré neprešli lagardamichardizáciou.

Rozhodujúci bol názor starého otca Enza. Raz v nedeľu, keď sme sa potulovali po Louvri, som sa mu zdôveril so svojimi pochybnosťami. Práve som zistil, že Jules Verne bol zúrivý antisemita a hystericky vystupoval proti Komúne. Enzo pokrčil plecami a ukázal na plátna okolo nás. Čo viem o maliaroch, ktorých prácu obdivujeme? Keby som naozaj poznal Botticelliho, El Greca, Ingresa či Degasa, zavrel by som oči a ich obrazy by som nevidel. Mal by som si zapchať uši, aby som nepočul hudbu väčšiny skladateľov alebo rockových spevákov, ktorých mám tak rád? Odsúdil by som sa na život v bezúhonnom svete, kde by som zomrel od nudy. Podľa neho, a jeho som nemohol podozrievať z nejakej nemiestnej zhovievavosti, bolo bez debaty, že dielo je vždy to najdôležitejšie. Ľudí máme súdiť podľa toho, čo urobili, a nie podľa toho, akí boli. Pretože som sa netváril nijako presvedčene, pousmial sa a vyhlásil: „Keď sa ti páči román nejakého darebáka, neznamená to, že mu dávaš rozhrešenie, že súhlasíš s jeho názormi alebo že sa stávaš jeho spojencom. Iba uznávaš jeho nadanie, nie jeho morálku alebo ideály. Nemám chuť potriasť si ruku s Hergéom, ale Tintina milujem. A okrem toho, ty sám si bez chyby?“

[5]

Stolný futbal sme chodili hrávať aj do bistra Narval na Place Maubert. Chodievali sme tam po škole. Nicolas býval hneď vedľa. Na Denfert to mal ďaleko. Úroveň tu bola nižšia, ale bolo tu veselšie vďaka študentom zo Sorbonny a Lýcea Ľudovíta Veľkého. Boli sme obávanou dvojicou. Prekonávali sme rekordy vo výdrži, tyčky sme nepúšťali z rúk celé hodiny. Niektorí diváci nikdy nehrali, vsádzali na naše víťazstvo a platili nám pitie. V bistre našiel útočisko Franck a jeho kumpáni. Hneď ako ma zbadal, posielal ma domov učiť sa. Dlho som bez odvrávania poslúchal. Krátko po dvanástych narodeninách som ho však poslal do paže. Pýtam sa sám seba, kde som vzal odvahu vzoprieť sa mu. Práve sme začali hrať. Mali sme modrých. Na tom stole to bola mierna nevýhoda. Predná tyč sa trochu zadrhávala. Po spiatočnej prihrávke sa mi podarilo vypáliť, až to v bránke zahučalo a diváci začali jasať a gratulovali nám. Jednému z nich nenapadlo nič lepšie, ako vykríknuť na Francka, ktorý sedel opodiaľ s kamarátmi: „Aha, ako tam tvoj brat šéfuje!“

Vedel som, že teraz príde, oprie sa o mantinel na okraji stola a pred všetkými hráčmi sa do mňa pustí. Ďalej som strieľal góly, ani som nezdvihol hlavu. Stál tam a uprene na mňa hľadel. Videl som jeho nervózne prsty. Do hry som sa zažral s neuveriteľnou silou. Góly sa sypali, znalci ma mlčky pozorovali. Zakončil som falšom ľavého útočníka, takže šli s kanárom pod stôl. Keď som siahol po ďalšej minci, chytil ma za ruku.

„Michel, choď domov!“

Videl som, ako sa posmešne usmievajú v presvedčení, že malý chlapec počúvne staršieho brata a ako zvyčajne odíde domov. Náhle som rozhodne vykríkol: „Nejdem!“

Moja reakcia ho prekvapila: „Počul si ma? Padaj domov!“

Počul som svoj jačavý hlas: „Čo? Udrieš ma…? Budeš žalovať?“

Franck to nečakal. Nechápavo sa na mňa díval. Cítil, že sa nedám. Pokrčil plecami. Vrátil sa k svojim kumpánom. Kradmo som po ňom pokukoval. Ignoroval ma. Nechali sme sa vyradiť dvojicou núl, ktorá uverila, že patrí k šampiónom. Nicolas, ktorý strčil do stola prvú mincu, chcel hrať ešte raz. Ja som nemal ani fuka. Nahnevaný odišiel. Šiel som si sadnúť na lavicu vedľa Francka. Rozprával ďalej, akoby som tam nebol. Už som sa chystal odísť, keď sa ma s úplnou samozrejmosťou opýtal: „Čo si dáš?“

Takú ponuku som vôbec nečakal. Premýšľal som, čo sa za ňou skrýva.

„Nemám prachy.“

Oproti nemu sedel Pierre Vermont a ten sa zapojil:

„Teraz je rad na mne, hlupáčik. Objednaj si, čo chceš.“

Objednal som si svetlý radler a pripil si na Pierrovo zdravie, pretože oslavoval odchod do Alžírska. Zrušili mu odklad. Uľavilo sa mu, že prešiel lekárskou prehliadkou, lebo mal obavy, že ho od vojenskej služby oslobodia. Na našom lýceu robil dozor vo vyšších triedach. Bol veľký ako skriňa a ragbyové mužstvo parížskej univerzity sa naňho spoliehalo. Žiakov takmer dôsledne tituloval „hlupáčik“. Bol to jeho štýl. Spočiatku ma to trochu zarážalo. Dva mesiace pred jeho odchodom sme sa vídavali denne. Spriatelili sme sa. Prekvapilo ma, že hoci bol medzi nami taký veľký vekový rozdiel, bral ma vážne. Ako jediný som mu venoval pozornosť. Vždy som rád počúval cudzie rady. Po štúdiu politických vied sa dvakrát neúspešne snažil dostať na Vysokú administratívnu školu. Dvakrát spravil písomné testy, ale vždy ho vyhodili z veľkej ústnej skúšky. Vraj bol taký jediný. Netajil sa svojimi radikálnymi názormi a rozhodol sa zasvätiť život revolúcii. Nebolo jasné, ako ho s jeho dlhými vlasmi, riedkymi fúzmi a nezničiteľným menčestrovým oblekom, ktorý nosil na hrubom bielom svetri s írskym vzorom, mohol Beynette, riaditeľ nášho lýcea, prijať na dozor, keď bol inak taký háklivý na obliekanie žiakov. Pierre vzdal pokusy stať sa vysokým štátnym úradníkom. Systém bol prehnitý a on ho odmietol. Bytostne neznášal akúkoľvek organizovanú štruktúru, najmä rodinu, školský systém, robotnícke odbory, politické strany, tlač, banky, armádu, políciu a kolonializmus. Podľa neho bolo treba vykynožiť všetkých hlupákov. Keď vravel vykynožiť, myslel to doslovne. Znamenalo to zlikvidovať ich, naozaj ich zotrieť z povrchu zemského. Bolo treba zmasakrovať obrovské množstvo ľudí. Toho sa nebál. Jeho nenávisť k náboženstvu a kňazom nepoznala hraníc. Vychádzala z hĺbky duše.

„Ľudia si ich vážia. Aj to ich šaškovanie a podliezanie. Je to ako rozprávať sa so stenou. To ich posvätno je vynález vystrašených dušičiek. Náboženstvo treba vykosiť aj s duchovnými. Nevrav mi, že robia niečo dobré. Na to, aby človek konal dobro, nepotrebuje príkazy od Ježiša.“

Zo všetkého najviac neznášal úhlavného nepriateľa ľudstva, ktorým boli city. A ešte viac, ak ich niekto prejavoval.

„Hneď ako ukážeš svoje city, si v riti. Nikto nesmie vedieť, čo cítiš.“

Keď sa rozbehol, neexistoval nikto, kto by ho dokázal zastaviť. Nikto ho nedokázal prerušiť nejakým podloženým protiargumentom. Rozprával rýchlo, raz o koze, hneď o voze, pustil sa jedným smerom bez toho, aby bolo jasné, kam mieri, nečakane odbiehal a znovu sa vracal k téme. Niektorí tvrdili, že sa rád počúva, ale mal veľký zmysel pre humor a nič ani nikoho nebral vážne, v prvom rade nie seba. Na druhej strane som nikdy nepochopil, prečo tak neznášal Tour de France.

Bol to Franckov najlepší priateľ, hoci boli úhlavnými politickými nepriateľmi. Neustále sa hašterili, dohadovali sa o drobnostiach, kričali po sebe a uzmierovali sa. Častovali sa neuveriteľne ostrými slovami. Zdalo sa, že sa pohádali na smrť, ale o chvíľu sa už spoločne rehlili. Nechápal som, z akých dôvodov komunisti tak nenávidia trockistov, ktorí zase neznášali ich, keď predsa obhajujú tých istých ľudí. Pierre kričal, že už nie je trockista a že sú mu odporní rovnako ako Franckovi. Teraz je vraj nezaradený a úplne nezávislý revolucionár. Počúval som ich rozhovory, pri ktorých nepočúvali jeden druhého, bez toho, aby som otvoril ústa, pretože som nevedel, čo robiť, keď si skákali do vlasov. Mal som pred sebou ešte dlhú cestu. Pierra som počúval celé hodiny. Vcelku som s ním súhlasil, že je potrebné túto prehnitú spoločnosť zničiť a znovu postaviť na zdravších základoch; hoci nespočetné podrobnosti tej dekonštrukcie a rekonštrukcie mi neboli jasné. Počúval som ho s potešením. Hovoril jasne a presvedčivo. Keď som ho prerušil nejakou otázkou, napríklad: „Prečo je tá vojna studená?“

Unavene mi odpovedal: „To by som ti musel vysvetľovať strašne dlho, hlupáčik.“

Nechal ma utápať sa v pochybnostiach a neznalosti. Najväčšmi však nenávidel partnerské zväzky: „Je to zvrátenosť, ktorú bude treba odstrániť, pretože je odsúdená na zánik.“

Svojvoľne sa rozhodol, že žiaden ľúbostný vzťah nemôže trvať dlhšie ako mesiac-dva, nanajvýš tri, až na „výnimočné prípady“. Odvážil som sa ho poprosiť, aby mi to vysvetlil.

„To záleží od dievčaťa. Raz to pochopíš. Nikdy nie dlhšie ako tri mesiace. Inak si ty narazíš hubu.“

Svoje priateľky opúšťal v mene ich budúceho šťastia.

„Je to nezdravé, chápeš? Staviame si tak svoje budúce väzenie.“

Okolo Pierra sa vždy točili dve-tri dievčatá, ktoré ho nasledovali a počúvali ako Mesiáša. Chvíľu mi trvalo, kým som zistil, že sú to jeho bývalé. Možno dúfali, že zmení názor. Nezdalo sa, že by žiarlili na novú vyvolenú, ktorá ešte nevedela, že aj jej dni sú zrátané a že sa k nim čoskoro pridá na nesprávnej strane lavice. Nechal sa počuť, že láska je hlúposť, manželstvo zverstvo a deti ohavnosť. V Číne sa odohráva veľkolepá revolúcia, ktorá zmení beh dejín ľudstva, pretože odstráni diktátorské zákony trhu a zhubné vzťahy medzi mužmi a ženami. Odstraňovanie citov a ľúbostné zametanie už začalo. Ľudia sa zbavia odvekej tyranie života vo dvojiciach. Hoci tvrdil opak, verím tomu, že ženy preňho znamenali oveľa viac ako revolúcia.

Trval na tom, že vzhľadom na katastrofálne výsledky ľudského druhu by sa malo skoro všetkým osobám zakázať, aby sa rozmnožovali. Dúfal, že pokrok vedy a biológie skoncuje anarchistickú reprodukciu hlúpych davov. V tomto štádiu sa jeho teória ešte len rodila. Vymyslel jej meno. Nazval ju „saint-justismus“ na poctu slávnemu revolucionárovi a jeho známemu výroku: „Žiadnu slobodu pre nepriateľov slobody.“ Podľa jeho horúčkovitého vysvetľovania naše ťažkosti pramenia z demokracie a zo zhubných následkov toho, že sa volebné právo udelilo davom idiotov. Chcel nahradiť republiku más republikou múdrych. Bolo treba zrušiť slobodu jednotlivcov a nahradiť ju kolektívnym poriadkom, kde by o budúcnosti celku mohli rozhodovať len tí najpovolanejší a najvzdelanejší. Spoliehal sa na to, že v Alžírsku bude mať dosť voľného času, aby na túto tému napísal rozsiahlu a zásadnú knihu. Využije svoju vojenskú službu na to, aby sa pokúsil nájsť nejakú alternatívu k fyzickému odstraňovaniu protivníkov. Cítil, že vytýčené ciele nebude ľahké dosiahnuť, ak sa nechce stať novým Stalinom.

„Možno sa pre väčšinu ľudí dajú nájsť iné riešenia. Ale aj tak bude potrebné veľa z nich zabiť na výstrahu.“

Jeho zbierka rokenrolových platní bola jedinečná. Mal platne všetkých amerických spevákov. Bez výnimky. Kupoval ich z dovozu za nepredstaviteľnú cenu. Pierre bol veľkorysý a bez váhania ich požičiaval. Mal oproti nám istú výhodu. Rozumel textom piesní. My sme ocenili hudbu a rytmus. Sem-tam sme pochytili nejaké to slovo. Zmysel nám unikal a bolo nám to jedno. Simultánne nám prekladal texty. Občas sme mu nechceli veriť:

„Si si istý, že spieva o modrých semiškách?“

Texty nás sklamali. Radšej sme už nechceli, aby ich nám prekladal. Raz mi rozprával o novej platni svojho najmilšieho speváka Jerryho Lee Lewisa. Šiel som s ním domov, aby som si ju požičal a mohol si ju nahrať. Predstavoval som si, že býva v nejakej izbičke pre slúžku na siedmom poschodí bez výťahu. Býval v obrovskom byte na Quai des Grands-Augustins s výhľadom na Notre-Dame. Len obývačka bola taká veľká ako celý náš byt. Chodby vytvárali bludisko, ktorým prechádzal akoby nič. Keď som sa rozplýval nad jeho zariadením, odsekol mi:

„Nezariadil som ho ja, hlupáčik, ale otec.“

Mal krídlo Schimmel. Hral na ňom výborne. Pustil platňu, vrhol sa ku klavíru a s potešením sprevádzal nahrávku Jerryho Leea, rovnako rýchlo a rovnako virtuózne, len nespieval rovnako dobre ako on. Pierre mal všetky dobré vlastnosti okrem jedinej. Nevedel hrať stolný futbal, no chcel sa to naučiť. Keď mi v ten večer, keď sme sa s Franckom pohádali, kúpil radlera, trval na tom, že si spolu zahráme. Hral som s bratom. Bolo to prvýkrát, čo sme hrali spolu. Pierre sledoval protivníka, čo je chyba. Keď ho chcete blokovať, musíte sa čo najmenej hýbať. Franck sa držal mojich rád. Pierre robil samé hlúposti, pretáčal tyče, čo sa nesmie. Chechtal sa ako blázon. Čím viac som naliehal, aby prestal, tým viac tyče pretáčal, a čím viac som bol nahnevaný, tým viac sa bavil. Ako hráč bol nanič.

Večer pred odvodom usporiadal Pierre rozlúčku s kamarátmi. Keď ma pozval, Franck odpovedal namiesto mňa:

„Rodičia ho nepustia.“

Pro forma som zaprotestoval. Večer som sa o to pokúsil. Matka na mňa zdesene pozrela:

„Michel, veď máš iba dvanásť!“

Vyskúšal som rôzne klasické argumenty: pôjdem tam aj späť s Franckom, vrátim sa skoro, do polnoci, pred jedenástou, pred desiatou, pôjdem sa tam iba pozrieť. Nič nezabralo. Otec, ktorý obvykle držal so mnou, ešte pritvrdil. On mohol chodiť večer von iba do šiestej. A iba s Babtistom, a to už pracovali. Keď videl moje sklamanie, utešoval ma: „Veď sa dočkáš, keď budeš veľký.“

Nenaliehal som. Po večeri sme si sadli pred televízor. Tváril som sa, že sa zabávam na nejakom hlúpom televarieté.  Franck odišiel o deviatej. Matka mu ešte vravela, aby sa nevrátil príliš neskoro. Išiel som si ľahnúť akoby nič. Matka sa prišla na mňa pozrieť. Nero mi spal pri nohách stočený do klbka. Pozrela sa, čo čítam: Hriech pátra Moureta. Nadšene som jej o knihe začal rozprávať. Bola unavená. Nepamätala sa, či to už čítala. Povedala mi, aby som už šiel spať. Poslúchol som a zhasol svetlo. Nežne ma pobozkala a odišla. Čakal som po tme. Obliekol som sa a znovu som si ľahol. Napínal som uši a dával pozor na každý zvuk. Všade vládlo ticho. Nero sa na mňa pozeral nevyspytateľným pohľadom. Vstal som s nastraženými ušami. Rodičia spali. Z ich spálne na konci chodby som počul otcovo chrápanie. Po špičkách som prešiel do kuchyne. Nesmierne opatrne som otvoril dvere na zadné schodisko. Za sebou som ich opäť zamkol. Na schodisku som sa obul, potme zišiel dole schodmi, prešiel cez pustý dvor a potom som ako mača prekĺzol halou tak, aby si ma nevšimol domovník. Otvoril som veľkú bránu. Počkal som pár sekúnd. Vyšiel som von, ani som sa neobzrel.

Nočný Paríž. Krásny život. Bol som o desať rokov starší. Cítil som sa ľahučký ako vták. Prekvapilo ma, koľko ľudí je na uliciach a v baroch. Po Boulevard Saint-Michel prúdili davy. Ľudia vyzerali, že ich baví užívať si život. Bál som sa, aby ma niekto nezbadal. Nikto si ma nevšímal. Vyzeral som starší, ako som bol. Mohli ma považovať za normálneho študenta. Strčil som si ruky do vreciek a vyhrnul golier. Na Quai des Grands-Augustins bolo počuť hudbu až na chodník. Skorých spáčov budil Carl Perkins. Zazvonil som. Dvere otvorila mladá žena, ktorú som nepoznal. Bola drobná s pravidelnými rysmi, kratučkými čiernymi vlasmi, udivenými hnedými očami a ľstivým úsmevom. Ustúpila, aby som mohol vojsť. Sotva som prekročil prah, objavil sa Pierre a predstavil nás: „Poznáš sa s mojou sestrou, hlupáčik?“

Zakoktal som.

„Cécile, toto je Michel, najlepší hráč stolného futbalu na ľavom brehu Seiny. Je ako ty. Stále číta. Cécile študuje literatúru. Miluje Aragona, chápeš to? Aragona!“

Jej úsmev sa rozšíril. Otočila sa na päte a zmizla v dave, ktorý tancoval rock na pieseň Hound Dog.

„Nevedel som, že máš sestru.“

Pierre mi položil ruku na plece a uviedol ma ďalej spoločne so svojimi dvoma bývalými a aj terajšou priateľkou a predstavoval ma ako svojho najlepšieho priateľa. Cítil som z neho alkohol a fajčil kubánsku cigaru kúpenú v Ženeve. Fúkal mi dym do tváre. Ponúkol mi barovú stoličku a pohár whisky. Odmietol som. Jedna z jeho bývalých držala fľašu a na požiadanie mu nalievala. Vážne sa na mňa pozrel.

„Som rád, že si prišiel, Michel. Mohol by som ťa o niečo požiadať?“

Prisahal som mu, že ma môže požiadať o čokoľvek. Mal odísť do Alžírska na dlhý čas a nevedel, kedy sa vráti. Určite nie skôr ako o rok, ak nie viac. Vojakov už nepúšťali na opušťák do metropolitného Francúzska. Chcel mi zveriť istý malý poklad. Podľa neho som bol ako jediný hodný toho, aby som sa oň staral, kým sa vráti. Protestoval som, bola to priveľká zodpovednosť. Prerušil ma a ruku položil na dve krabice rockových platní. Bolo ich presne päťdesiatdeväť. Dovoz z Ameriky; kúpený za cenu zlata. Onemel som s otvorenými ústami.

„Bola by to škoda, aby z nich nikto nič nemal. Nemám v úmysle hrať sa pre francúzsku armádu na hrdinu. Len čo napíšem svoju knihu, pri prvej príležitosti sa nechám zbaviť služby! O šesť mesiacov som späť. Mám taký malý nápad.“

Chcel som, aby sme napísali zoznam všetkých albumov, ktoré mi dal. Zbytočne. Poznal ich naspamäť.

„Môžem ich požičiavať Franckovi?“

Pierre potiahol z cigary, pokrčil plecami a obrátil sa. Naliehal som.

„Je mi to fuk!“

Pretlačil som sa za ním. Prisahal som mu, že mi môže totálne dôverovať.

„Mimochodom, máš rád sci-fi, hlupáčik?“

Trochu ma tým zneistil. Snažil som sa pochopiť, kam tým mieri. Zavrtel som hlavou.

„Poznáš Bradburyho?“

Musel som priznať svoju nevedomosť. Vzal jednu knihu a strčil mi ju do vrecka.

„Je to najkrajší román, aký som kedy čítal. Bez ozdôb.“

Práve som si bral knihu do ruky, keď som náhle skamenel. Uprostred objímajúcich sa dvojíc som zbadal Cécile, ktorá tancovala na akúsi presladenú melódiu od Platters, vo Franckovom náručí. Vášnivo sa bozkávali. Môj pohľad preskočil k Pierrovi v presvedčení, že sa na nich vrhne a Francka rozmláti na kusy. Naopak, pobavilo ho to. Spanikáril som.

„Pierre, nesmieš sa naňho hnevať.“

Nepočúval ma a na toho, čo obsluhoval gramofón, vykríkol.

„Slaďákov už bolo dosť!“

Vztýčil smerom ku mne varovný prst: „V novom svete budú tí, čo netancujú rock, popravení!“

Poctivý rock prerušil tlmené čaro. Náhle ma objavil Franck. Zamieril rovno k nám, chytil ma za plecia a poriadne mnou zatriasol.

„Čo tu, kurva, robíš?“

Pierre do toho bez okolkov vstúpil: „Nechaj ho! Dnes večer sa bavíme.“

Rozzúrený ma nechal tak. Cécile prišla k nám, ľahko znepokojená. Pierre dokončil predstavovanie. Obrátila sa k Franckovi: „Nevedela som, že máš brata.“

Chytil ju za ruku a odtiahol ju tancovať. Pierre dopil pohár a s očami uprenými do prázdna zamrmlal: „V dnešných časoch sa ľudia spolu rozprávajú, ale nič si nevravia.“

Užíval som si svoj prvý večierok rovnako ako entomológ, ktorý skúma kolóniu neznámeho druhu mravcov. Netancoval som, vypil som malú vodku s džúsom, zatočila sa mi z nej hlava. Zo slušnosti som od kohosi prijal cigaretu Boyards zabalenú v kukuričnom papieriku. Prvý šluk mi roztrhol pľúca. Franck mi nevenoval pozornosť. Cécile sa na mňa ukradomky usmievala. Okolo polnoci som sa rozhodol ísť domov. Pierre už ležal na gauči, bol na mol. Mám si vziať tie platne? Ponúkol mi ich v podguráženom stave. Keď sa vráti na zem, zmení názor. Nepozorovane som sa vytratil.

Šiel som domov. Rovnako opatrne ako pri odchode som otvoril zadné dvere a nepohnute som načúval na schodisku. V byte bolo ticho. Rodičia spali. Vošiel som do kuchyne osvetlenej mesačným svitom, ktorý prenikal cez okienko, s topánkami v rukách som zamkol dvere a nehlučne som sa otočil, aby som zamieril do izby. Vtom sa rozsvietilo svetlo. Predo mnou stála matka. Kým som sa zmohol na jediný pohyb, obrovská facka ma otočila okolo vlastnej osi. Vrhla sa na mňa všetkou silou. Dostal som najväčší výprask v živote. Mlátila ma o to silnejšie, o čo viac sa o mňa bála. Jačala a búchala ma rukami a nohami. Schúlil som sa do klbka. Nemalo to konca. Keď ma udierala do hlavy, myslel som si, že umriem. Mlátila aj otca, keď sa ju snažil odo mňa odtrhnúť. Musel sa veľmi snažiť, aby jej zabránil zmrzačiť ma. Podarilo sa mu ju ovládnuť a odtiahnuť nabok. Dostala hysterický záchvat.

„Mysli na susedov!“ varoval ju.

Upokojila sa. Postrčil ma do detskej izby. Buchli dvere. Matka lamentovala nad nevďačnosťou mužov a zvlášť svojich synov. Otec jej opakoval, že to nie je také vážne. Nakoniec znovu nastalo ticho. Srdce mi splašene bilo, tvár mi horela a zadok ma bolel. V tme som lapal po dychu. Čakal som na spánok, ale ten neprichádzal. Napriek tomu celému výstupu a očakávanému trestu som svoj útek ani na chvíľu neoľutoval. Vo vrecku som cítil román, ktorý mi daroval Pierre. Zasvietil som lampičku a zistil som, že ide o Bradburyho knihu 451 stupňov Fahrenheita. Nebola vôbec hrubá. Matkina zúrivosť jej neublížila. Pierre si podčiarkol veľa pasáži. Začal som čítať na náhodne vybranej strane:

… strčím deti na deväť z desiatich dní do školy. Doma sú trikrát mesačne a to znesiem, to sa dá vydržať. Posadíte ich do televíznej izby a otočíte spínačom. Je to, ako keď človek perie: bielizeň strčíte do práčky a pribuchnete veko… Lepšie je mať všetko v hlave, kde sa to nedá vidieť a nikto nemôže mať podozrenie, že to tam je… V Marylande je dokonca dedinka – má iba dvadsaťsedem obyvateľov, tej sa nikdy žiadna bomba nedotkne – a tam sú uložené kompletné spisy človeka menom Bertrand Russell…

K niektorým odsekom si pripísal poznámky. Jeho drobný rukopis bol nečitateľný, až na jednu poznámku pod treťou kapitolou: „Sú azda všetci Montagovci?“

[6]

Nasledujúce týždne boli príšerné. Ako keby som dostal lepru a všetci na mňa ukazovali prstom. Rodina a susedia sa na mňa pozerali nevraživo ako na chuligána. Maria, zvyčajne taká prívetivá, si ma premeriavala, ako keby som opľul kríž. Naša domovníčka pani Bardonová sa na mňa pozerala skľúčene. Jej manžel, zamestnanec parížskej radnice, si pred mojou mamou dovoľoval poznámky typu:

„Nezabúdajte si čistiť topánky na rohožke, mládenec, je potrebné si uctiť prácu iných.“

Moja mama pridávala:

„Pán Bardon má pravdu, Michel, ty si nič nectíš.“

Poznámky tohto poujadistu mi prekážali viac než všetky zákazy, ktoré ma postihli. Pomstil som sa. Vždy, keď som zbadal psie hovno, naschvál som doň stúpil a potom som si topánku utrel do rohožky. Vo štvrtok som mal zakázanú televíziu a mal som sa celý deň učiť vo svojej izbe. Ak som prejavil čo len náznak neposlušnosti, Maria mala prikázané okamžite zatelefonovať matke. Za to ma vždy poriadne zhučali. Situáciu som ešte zhoršoval. Odmietal som priznať si chybu a skloniť hlavu. Prišiel som aj o tých niekoľko vydobytých slobôd. Znovu som bol dieťaťom, ktoré matka vodí do školy a zo školy. V panike som sa pokúsil presvedčiť otca, aby sa za mňa prihovoril. Váhal a niekoľkokrát zmenil názor, kým tak trochu nepresvedčivo nepredniesol:

„Je to tak a nie inak.“

Moja mama nechcela poveriť niekoho iného, aby ma potrestal. Rozhodla sa vziať moju výchovu znovu do rúk, ale na to sú potrební dvaja. Otec navrhol, že ma večer vyzdvihne. Často som chodieval domov skôr ako ona. Kategoricky ho odmietla a on naliehal ďalej. Franck sa ma zastal. Vzhľadom k jeho stykom so zlou spoločnosťou bola mama presvedčená, že za všetko môže čiastočne aj on a hneď ho umlčala. So svojím strojeným úsmevom riadila dom rovnako ako podnik Delaunayovcov, ako žena energická a zvyknutá na to, že ju všetci poslúchajú. Na chvíľu som dúfal, že pre svoje pracovné vyťaženie po mňa nebude môcť chodiť večer do školy. Ale ona sa dohodla s riaditeľom, že každý deň zostanem v študovni až do siedmej večer. Skončil stolný futbal, aj kamaráti. No neučil som sa viac. Tú príležitosť som využil na čítanie. Prestal som chodiť do radničnej knižnice, okolnosti ma donútili chodiť do tej školskej, ktorá bola chudokrvná, skladala sa iba z kníh, ktoré sa na konci roka odovzdávali ako ceny najlepším žiakom.

Pierrova kniha ma upútala. Čítanie Bradburyho ma priviedlo k tomu, aby som si vyskúšal vlastné sily. Treba vedieť odolávať, neustupovať nadvláde sily, ani s ňou nevyjednávať či prijímať ju ako nevyhnutnosť. Rozhodnutie bolo evidentné a jednoduché. Budem odolávať vlastnými zbraňami. Prestanem rozprávať. So všetkými. To bude môj spôsob, ako ja potrestám ich. Uchýlil som sa do ochranného mlčania a odpovedal som chrapotom. Keď som vychádzal zo školy, mama na mňa čakala v aute. Nastúpil som a neodpovedal na otázky, čo som v ten deň robil. Krátka cesta ubehla v ťaživom a potešiteľnom mlčaní. Pri stolovaní som sedel s očami uprenými do taniera a pôsobilo mi isté potešenie, keď som cítil, ako sa pri mne cítia nesvoji. Od stola som odchádzal bez slova a rýchlo som sa zavrel do izby.

Spočiatku som sa s nimi pohrával a oni nič netušili. Ako dlho môže niekto žiť a nerozprávať sa so svojimi rodičmi? Ako dlho vydržím hrať túto hru? Oni ustúpia skôr. Prestal som rozprávať. Keď som v sebe objavil túto neznámu moc, bol som dosť spokojný. Nikdy by som si nepomyslel, že ticho môže byť také nepríjemné. Aj Nero si to odniesol, z nedostatku komunikácie ma opustil a našiel si útočisko v Juliettinej izbe. Bola celá šťastná, že ho tam má. Po pätnástich dňoch som na rodičoch spozoroval známky únavy. Otec sa s matkou hádal, ale nikdy nie predo mnou. S rozkošou som načúval ich kriku. Matka nebola na takúto zákopovú vojnu pripravená. Nevšímal som si jej kradmé ponuky ani pokusy o zmierenie. Sledoval som, akí sú zmätení, keď po mne nenápadne pokukujú, ako o mne rozprávajú, akoby som bol chorý: „Možno má nejaký problém, o ktorom nevieme,“ ako zvažujú možnosť, že by sa poradili so psychológom. Iba Franck sa nenechal nachytať. Nástojil, aby som prestal „robiť sprostosti“.

Starý otec Delaunay požiadal o zásah jedného zo svojich priateľov, profesora medicíny, ktorého pozvali v jednu nedeľu na obed. Z diaľky ma dve hodiny vyšetroval. Od Juliette som sa dozvedel, že som mu pripadal unavený a deprimovaný. Odporučil, aby som športoval a bral vitamíny. Každé ráno som mal nárok na čerstvý pomarančový džús. Odmietol som sa nechať zapísať do futbalového klubu. Po každej otázke, ktorú mi položili, som chvíľu počkal, potom som iba nerozhodne pokrčil plecami a vrátil sa do svojej izby čítať si.

Niekedy za mnou prišla Juliette. Sadla si na kraj postele. Nero sa vopchal medzi nás. Podrobne mi rozprávala o svojom živote. Nepočúval som ju. Iba Nero vyzeral, že ju počúva. Po hodine alebo dvoch som ju zarazil: „Juliette, idem už spať.“

Zmĺkla, súcitne sa na mňa pozrela a pobozkala ma: „Je supiš, že sa z času na čas spolu rozprávame.“

Raz na večeri mama navrhla, aby sme v nedeľu večer zašli do kina na Alamo, film Johna Waynea, o ktorom sa veľa rozprávalo. Strašne som ho chcel vidieť. Celé mesiace predtým, ako prišiel film do kín, som dával najavo svoj obdiv k Davymu Crockettovi. Otec mi daroval čiapku s líščím chvostom z umelej kožušiny. Mama dobre vedela, že budem iba ťažko odolávať. Otec sa tváril, že takýto návrh vôbec nečakal, a vykríkol, že je to skvelý nápad. Pred predstavením by sme mohli ísť na obed do reštaurácie Grand Comptoir. Chcel ísť do niektorého kina na bulvároch. Majú tam veľké plátno, čo filmu dodá na pôsobivosti. Pozerali sa na mňa a čakali na reakciu, ktorá sa nedostavila. Bez slova som vstal. Odišiel som od stola. Vo dverách som dostal nápad. Otočil som sa. Otvoril som ústa, aby som niečo povedal. Chvíľu som iba pozeral, aby som si predĺžil potešenie. Stačilo povedať áno, aby nepriateľské akcie prestali a život sa vrátil do starých koľají a okrem toho by som videl skvelý film. No našiel som si zaľúbenie v masochizme a provokácii. Kruto som vyhlásil: „Rád by som šiel do internátu.“

Otec vyzeral zdesene. Matka na mňa nechápavo hľadela s otvorenými ústami. Franck sa zatváril prekvapene. Nič viac som nepovedal. Bolo mi jedno, čo na to povedia, či budú za alebo proti. Keby hneď súhlasili, nič by to so mnou nespravilo. Pozerali sa na seba a nevedeli, čo povedať. Mama sa opýtala: „Prečo?“

Chvíľu som počkal, aby som ešte zvýšil účinok: „Aby som vás už nevidel.“

Odišiel som z jedálne. A tak som nevidel Alamo na veľkom plátne. Vtedy ma to dosť mrzelo. Jedinou útechou bolo, že ho nevideli ani oni. Zostal som v izbe a váhal som. Veľa nechýbalo a šiel by som sa verejne ospravedlniť. Takmer som tomu pokušeniu podľahol. S uchom na stene som počúval rodičovskú hádku, väčšiu ako obyčajne. Otec prvýkrát odišiel s buchnutím dvier. Do izby vošla mama. Predstieral som, že si čítam Ľudský údel. Tvár mi horela. Srdce mi búšilo. Snažil som sa, aby moje rozrušenie nebolo vidno. Sadla si na okraj postele. Mlčky sa na mňa pozerala. Očami som visel na knihe, ale nedokázal som čítať.

„Michel, musíme sa porozprávať.“

Sklopil som knihu.

„Vy nie ste v kine?“

Prenikavo na mňa pozerala, snažila sa ma pochopiť. Ako by sa to aj dalo, keď som konal bez premýšľania? Jej zmätok bol hmatateľný. Tváril som sa, že ďalej čítam.

„Naháňaš mi strach. Ak budeš pokračovať takto ďalej, vydáš sa cestou porazených. Pokazíš si život. Nedokážem ti nijako pomôcť.“

S prekvapeným výrazom som zdvihol hlavu od knihy, ako by som nič nepočul.

„S tým internátom si to myslel vážne?“

Odpovedal som, že naozaj chcem ísť do internátu. Niekoľkokrát pokývala hlavou.

„Čo je to s tebou, Michel?“

Takmer som sa rozosmial a povedal jej, že to bol zlý vtip a že som to tak nemyslel. Niečo silnejšie ma však prinútilo, aby zo mňa vyhŕklo: „Bude to tak lepšie, nie?“

Otočil som sa k nej chrbtom. Znovu som sa pustil do čítania. Cítil som, že vstala. Nepočul som ju odísť z miestnosti. Asi čakala. Obrátil som sa. Pozerala sa na mňa. Hľadeli sme na seba zoči-voči. Inštinktívne som vedel, že kto prvý prehovorí, prehrá. Díval som sa na ňu bez arogancie či drzosti. V jedálni zazvonil telefón. Nikto ho nedvíhal. Všetci boli preč. Boli sme tam iba my dvaja. Zvonenie neprestávalo, akoby nikdy prestať nemalo. Bez slova sme sa na seba pozerali. Zvonenie stíchlo. Medzi nami sa opäť rozhostilo ticho. Videl som, ako dvíha ruku. Akoby visela vo vzduchu s miernym chvením. Ani som sa nepohol. Ruka švihla celou silou. Schytal to Malraux v mojich rukách. Kniha sa roztvorila na stene. Mama si masírovala ruku a odišla z miestnosti. Zabuchli sa bytové dvere. Počul som, ako zvuk jej krokov slabne na schodisku. Bol som sám v prázdnom byte. Telefón sa znova rozdrnčal. Nechal som ho zvoniť. V ten večer si Nero povedal, že naše odlúčenie trvalo už pridlho. Vrátil sa ku mne do izby a znovu si našiel miestečko pri nohách postele.

Na druhý deň ráno mi Maria oznámila, že zo školy budem chodiť sám. Mama už po mňa nebude chodiť. Popoludní si ma dal zavolať zástupca riaditeľa Sherlock. Bol to suchý muž s ostrými črtami a prirodzenou autoritou. Stačilo ho zahliadnuť a všetci zmĺkli. Keď prechádzal okolo, prestali behať a sklopili hlavy. Stačilo, aby sa na vás pozrel, a hneď ste sa cítili previnilo. Pritom ho nikto nepočul zvýšiť hlas ani nevidel, aby nejakého žiaka udrel. Pierre Vermont ho mal veľmi rád a tvrdil, že je to jeden z najkultivovanejších ľudí, akých stretol, napriek tomu, že má agregačné skúšky z filozofie, neučí, ale venuje sa administratíve. Sherlock chcel odo mňa priepustku. Podozrievavo ju skúmal. Pred sebou mal otvorený môj klasifikačný hárok. Chvíľu sa díval do záznamov, chvíľu na mňa, ako som sa pred ním kolísal.

„Marini, vaše výsledky nie sú uspokojivé. Hlavne v matematike. Ak to takto pôjde ďalej, budete opakovať ročník. Máte posledný trimester na to, aby ste sa spamätali. Ste o rok popredu, bola by škoda ho stratiť.“

Roztrhal môj žltý preukaz a namiesto neho vzal svetlozelený, podpísal ho a z toho starého odtrhol moju fotku, pricvakol ju na nový a opečiatkoval. Zelená karta znamenala: po poslednej hodine môže voľne vychádzať. Preukaz mi podal. Keď som po ňom siahal, chvíľu ho držal v ruke.

„Nechcem vás už viac vidieť, ako sa flákate po krčmách. Je to jasné?“

O piatej som čakal. Nikto po mňa neprišiel. Chvíľu som mal chuť zájsť za matkou do obchodu. Chcel som sa ospravedlniť a povedať jej, že mi je to ľúto. Váhal som. Potom som sa rozhodol ísť domov. Nicolas bol prvý, kto zaregistroval zmeny v mojom správaní. Odmietol som s ním ísť do Balta, aj k Narvalovi. Nespomínal som pred ním Sherlocka. Musím sa začať učiť, inak… Nicolas bol realista a vyjadroval sa priamo: „Ty a matematika, to je beznádejné. Nerob si starosti, existuje množstvo zamestnaní, kde matiku nepotrebuješ.“

Ak Boh existuje, je mi svedkom, že som sa snažil. Naozaj. Nevzdával som to. Strávil som s tým strašne veľa času. Franck tiež. Skúšal všetko možné aj nemožné, len aby mi to prekliate učivo vtĺkol do hlavy. Moja hlava však nebola zablokovaná, bola prázdna. Mal som pocit, že už tomu rozumiem a chytám sa. Len čo som nad príkladom sedel, znova som bol na nule. Bol vytrvalý: „Nie je to zložité. Nesmieš sa znervózňovať. Hocijaký hlupák je schopný vyriešiť tieto príklady. Určite sa to podarí aj tebe, uvidíš.“

S matikou sme trávili večery, soboty, nedele, aj prázdniny. Nepodarilo sa. Keď mi vysvetľoval nejakú poučku, všetko sa mi zdalo jasné, ale nedokázal som ju sám použiť. Skúšali to aj dvaja jeho kamaráti, ale vzdali to.

„Buď pokojný. Je to iba otázka času a úsilia.“

„Si sa stratil?“

„Čo si dáš?“

Ocitli sme sa pri pulte. Dal som si kávu s mliekom ako ona.

Table of Contents

Titulná strana

APRÍL 1980

OCTÓBER 1959 - DECEMBER 1960

[1]

[2]

[3]

[4]

[5]

[6]