Vanda Rozenbergová

Moje more

premedia.SK

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Vydala Premedia Group, s. r. o., Bratislava 2012

Návrh obálky: Igor Slovák

Grafická úprava textu: Izabela Koska

Jazyková redakcia: Teodora Chmelová

Prvé vydanie

Copyright © Vanda Rozenbergová, 2012

ISBN 978-80-89594-05-4

pred piatimi rokmi

Helje nemôže tvrdiť, že by on a jeho priatelia tvorili práve krúžok poetov, mužstvo mĺkvych šachistov či spolok velikánov filozofie, rozhodne však neboli prostí. Kochali sa hĺbkou svojich úvah, nechávali si vzájomne priestor na oponentúru, analyzovali, spájali a pri pive vtipne polemizovali. Občas sa stretli aj s rodinami a Helje, keďže jeho jediná rodina, dcéra, žije v Amerike, si vďaka kamarátom uvedomoval, čo chce a čo nie. Priateľka jedného z nich, Ďuskova, mala totiž vytetované obočie. – To predsa nič neznamená, – pomyslel si Helje, keď ju videl prvý raz. Keď ju prvý raz aj počul, už si nebol taký istý, že obočie s tým nemá nič spoločné. – Má, – uvažoval Helje. Ďuskova priateľka myslela a hovorila tak, ako hovoria a myslia ženy s vytetovaným obočím. Dve tuhé čierne čiarky, dokonalé oblúky ako výrezy kružnice, nad koreňom nosa už trochu vyšúchané, s nádychom do modra, podľa kvality farby. Kedykoľvek s ňou Ďusko prišiel, všetci sa jej dívali nad oči. Tvrdil, že sa s ňou nemôže ani rozísť, pretože ak by ju opustil, zabila by sa. Takto zvádzal boj o prijatie jeho ženy do spolku žien priateľov polemiky a cítil za zodpovedný za každé nevhodné slovo, ktoré vypustila z úst. Bolo ich dosť. Helje dobre vedel, že presne takýto typ ženy nechce. Vedel tiež, že na svete ich je habadej. – Kultúra ducha je nadovšetko, aj nad vytetované obočie, ale ešte som sa s takým prípadom nestretol, – odpovedal mu na jeho otázku o typológii žien jeden z priateľov, doktor Paulovič. Ďuska im bolo ľúto. Ale každý si nesie svoj kríž. A to, že má Ďuskov kríž vytetované obočie, je jeho vec.

Kalista

má obočie v poriadku, to si všimol hneď. Celý jej život, jej spôsoby, neurčitá noblesa, jej francúzsky hruškový koláč, aj jej jamka v líci, vylučovali možnosť zbaviť sa dobrovoľne vlastného obočia a dať si vytetovať náhradné. Keď sa v rozhovoroch spoločne vracali každý do svojej minulosti, Helje pochopil, že láska nemusí nevyhnutne prichádzať ako začiatok, naopak, láska je bodka za tým, čo už prežili.

Každý zvlášť.

Keď vtedy dávno našli jej muža, hlavu mal ponorenú v malom potoku Zeľanka, o ktorom domáci tvrdili, že je pomerne nebezpečný, a preto mu nikto nepovedal inak ako Zjebanka. Neznámy, čo ho zrazil, tam úbožiaka nechal a do rána sa mu okolo vlasov vytvorila námraza. Keď ho policajti vytiahli, vyzeral ako socha slobody, s korunou okolo hlavy. Ten muž sa teda utopil v potoku, keď kráčal domov zo zabíjačky a bol to Kalistin muž. Bol síce nezvyčajne teplý december, no on mal vypité a bolo skoro tma. Zrazil ho neznámy cyklista a Viktor spadol dolu hlavou priamo do jarku.

Bol učiteľom hudby a hráčom na trombón. Otecko jedného zo žiakov ho pozval na domácu zabíjačku, nech zahrá prasaťu pred porážkou. Ako je zvykom u kultivovaných a citlivých ľudí, ktorí navyše nepijú alkohol, nefajčia cigarety a nepľujú na zem, aj Kalistin manžel ponuku najskôr zdvorilo odmietol. Nikto nevie ako a prečo sa napokon na tej zabíjačke objavil aj s trombónom na popruhu, zahral prasaťu Blíž k tebe, Bože môj, vypil niekoľko pohárikov pálenky a pomáhal pri plnení čriev. Kalista bola po celý ten čas doma s malým synom a netrpezlivo vyzerala muža, s ktorým sa v to ráno pohádala. Keď sa ho totiž opýtala, či má chuť na kávu alebo si radšej dá čaj, odpovedal podľa svojho zvyku: ako len ty chceš, moja. Jeho poddajnosť, ktorú dlho vnímala ako prejav najväčšej lásky, ju čoraz častejšie dopaľovala, a tak sa s ním onoho dňa ani nerozlúčila.

Ešte niekoľko rokov po jeho smrti našla na starom kabáte jeho vlas a vtedy plakala. Občas v dlho neotvorenej knihe objavila obyčajnou ceruzkou písaný odkaz, jej meno obtiahnuté jeho rukou a vtedy plakala tiež. Mala dvadsaťsedem rokov, keď sa stala vdovou. Nikto nevie, ako sa Kalistin muž na zabíjačke objavil a nikto si nepamätá, kedy odtiaľ zmizol. Zostali po ňom len neforemne stočené metre klobás a trombón na popruhu, položený v šope. Prvé mesiace sa Kalista spamätávala z faktu, že sa predtým pohádali. Zmieriť sa s tým bolo ťažšie ako prijatie smrti samotnej.

Viktor, teda, kým ešte žil, bol Kalistou nadšený. Skákal pre ňu z mosta, vyváral plienky, z práce sa ponáhľal vždy rovno domov. Raz videli v televízii príbeh bezdetných manželov, kde žena smrteľne ochorela, a tak sa muž rozhodol, že umrú spolu. Postupne sa zbavovali vecí, porozdávali majetok a potom sa spoločne otrávili a spolu v manželskej posteli umreli. – Aj ja by som to urobil, – vyhlásil vtedy Mikov otec a silno ju stisol za rameno. – Ja nie, – povedala Kalista. Vedela, že sa mu páči práve preto, že ona by kvôli nemu neumierala.

– Keby som mohla niečo na svojom živote zmeniť, bol by to čas, ktorý som nedala Mikovi. Nedalo sa... musela som sa o nás postarať. Keď si predstavím jeho tvár malého zvieratka, ako sa na mňa díva, keď idem preč. Bývali sme spolu len po večeroch a ja viem, že to mu bolo málo, pretože to je málo. – Vstane.

– Dáš si niečo? Idem do kuchyne.

– Nehovor, že si nejdeš urobiť croissant s malinovým lekvárom. Už ako by som počul puknúť viečko.

– Idem, Helje. Najradšej na svete mám malinový lekvár.

– Chudák Mika, to muselo byť detstvo! Kým sa mama nenapratala lekvárom, ani si na neho nespomenula. – Helje vyskočí z pohovky a nasleduje svoju ženu do kuchyne.

– Čo keby sme mu urobili nejaký bohato obložený tanier?

Helje sa na ňu usmeje a ona prikývne. Pracujú spolu pri kuchynskom stole. Vyberá šunku z fólie, on krája papriku, rajčiny a syr.

– Uvarím aj vajíčka?

– Uvar, moja. Nech to má pestré. Aj tak by ho hlad nikdy nevyhnal od počítača.

Zanesú Mikovi obloženú misu a košík so žemľami. Helje sa vráti po kolu a poháre. Mika sa smeje a pýta sa, či sa tu niečo oslavuje.

– Nie. Len tvoja mama si oprašuje výčitky svedomia, že si ťa v detstve máličko všímala, a tiež, že kým sa nenapchala malinovým džemom, nebola s ňou reč.

– To je pravda, s tým džemom, – kýva hlavou Mika a prižmúri oči ako starý kocúr.

– Dobre, chlapci, tak ja si idem urobiť ešte dva toasty s malinovým lekvárom a vy ma pokojne zbožňujte aj naďalej.

Títo dvaja ju vytiahli rovno do neba. Celý život sa stretáva so ženami, ktoré nemajú ľahký život. Bola jednou z nich? Nevie. Ruky tých ostatných ešte trčia natiahnuté vo vzduchu.

Predtým, než ju spoznal, žil Helje v Nemecku a niekoľko mesiacov aj v Nórsku. Jeho žena Irma zomrela po jednoduchej operácii na následky septického šoku a ich dcéra Irma mala vtedy len deväť rokov. Heljemu pomohla práca, dievča mal so sebou v Nemecku a potom keď skončila vysokú školu v Ulme, odišla do Spojených štátov. Žije vo Washingtone a pracuje ako asistentka v Dark Plastics Company.

Pijú červené víno, v dome na okraji mesta. Kalistin syn pracuje vo svojej izbe na počítači. Mika je mechanik počítačových sietí a grafik. Helje je strojný inžinier, programátor strojárskych mašín a odborník na náradie každého druhu. Pred piatimi rokmi sa definitívne vrátil domov a hneď na druhý deň stretol na úrade Kalistu. Niesla v ruke fialku a opýtala sa ho, či potrebuje pomoc. Mala peknú tvár, jamku na líci a biele zuby. Voňala marseillským mydlom a tento vnem Heljemu utkvel v pamäti najviac, lebo v zmätku vôní celého sveta je vôňa marseillského mydla jeho jediná istota.

– Netvrdím, že som si nevšimol aj nohy a zadok, – smeje sa Helje po rokoch, – ale tvoja tvár a vôňa oblečenia ma pobláznili.

– Ja som si všimla tvoje nohy a zadok ako prvé. Tvár som si nevšimla vôbec, viem len, že si vyzeral pomerne nenápadne.

– Čo považuješ za nenápadnosť?

– Helje, celý život pracujem s ľuďmi. Pozorujem ich. Som rodená špiónka. Štýl obliekania, postoj, extravagancia, upätosť, typ hodiniek, spôsob šnurovania na topánkach, to všetko veľa hovorí o povahe. Vyrovnaný človek zväčša nie je ničím nápadný. Bol si vtedy hladko oholený, v jednoduchom, ale dobre padnúcom tričku a svetlých nohaviciach tej istej farby. Na ruke si mal hodinky, ktoré máš aj teraz a vlasov o polovicu viac. Nič výnimočné. Ale ako celok postačujúce.

Vie o ňom, že mal po smrti manželky aj inú ženu. Žili spolu tri roky, potom sa rozišli, náhle, ako Helje hovorí, zo dňa na deň. Odcestoval do Nórska a pracoval vo fabrike na komponenty do automatických práčok a chladničiek. Dovolenky trávili s Irmou v Grécku a spomínali tam na mamu. Na prvej schôdzke sa Kalista nevedela dosť dobre sústrediť na nič z toho, čo jej hovoril, pretože si v jednom kuse prevaľovala na jazyku jeho meno: Helje. Také meno! Už len to meno je moja odmena, pomyslela si vtedy a vysvetlila mu, že mená a ich pôvod ju odjakživa fascinovali. Helje má meno po dedovi, ktorý sa narodil v Uppsale a umrel v Medzilaborciach. Krstné meno Helje je aj vo Fínsku nezvyčajné a znamená predjarný vietor.

Vie, že mala šťastie. Vie, že Helje je vzťahovačný, tvrdohlavý a ješitný ako ktokoľvek iný, nebojí sa jej povedať, že omáčku treba vyliať do záchoda a červenú sukňu vyniesť do kontajnera. No nebojí sa jej povedať aj to, že tu bude vždy, keď ho ona bude potrebovať a tiež, že by mala robiť výlučne to, čo jej robí radosť. Kalista vie, že ženy pracujú, aby ich rodiny prežili, a ona už nemusí. Za tých päť rokov, čo sú spolu, ani raz nemala oči opuchnuté od plaču.

Keď bola dieťa, písal sa začiatok sedemdesiatych rokov.

Mala som osem mesiacov a mama ma začala nosiť do jaslí. Všetci jasličkári boli malí, pretože „boli malí“, všetci sme mali rovnaké tepláčiky s trakmi, všetky deti sme sa pomaly tackavo učili chodiť a všetky sme tam do štvrtej čakali na matku. Ja si na jasle nepamätám v ostrých kontúrach, ale to asi nikto. Chvalabohu. Spomínam si len na škôlku, do tej som nastúpila od troch rokov. Nezabudnuteľné roky. Rozprávam o nich Heljemu, ktorý poznal celkom iné detstvo, lebo vyrástol na dedine v láskavom náručí rodičov, starých rodičov, sestier a kadejakých tetiek a nikdy nenavštevoval nijaké kolektívne detské zariadenie.

Každý deň ma nútili obliecť si kockované nohavice s náprsenkou a jesť chlieb s vajíčkovou nátierkou. Napínalo ma. Ostatné deti sa už hrali, len ja som sedela nad chlebom so žltým krémom navrchu a nedokázala som to dať do úst. Ešte na mňa tá tučná učiteľka zvyšovala hlas, že deťom v iných krajinách sa o chlebe môže len snívať, predstav si. Bola som malá a chudá, biela a škaredá, mala som štrbavé zuby a bolo mi smutno za mamou. Pamätám si, že raz, deti už boli vonku na dvore, učiteľka mi vyvrátila hlavu a napchala ten chlieb do úst. Dodnes ju navštevujem v snoch a vkladám jej do kabelky chleby s vajíčkovou nátierkou.

Milý Helje, väčšie násilie ako v škôlke som potom nezažila po celý život. Nemysli si, že preháňam, ak ti poviem, že niektoré učiteľky mali sadistické maniere. Od skorého rána sme tam boli, my, troj, štvor, päťročné deti. Do deviatej ma dusili chlebom, od obeda zasa spánkom. Ak sme si s kamarátkou Barborkou vymenili čo i len pol slova, už pri nás stála učiteľka s palicou, nadvihla paplón a švihla nás. Normálne bolo aj to, že cikať sa smelo len v čase na to vyhradenom. Božechráň, chcieť ísť cikať počas spánku či jedla. Ale boli sme pekne zocelené deti. Navonok. Barborke ako šesťročnej vypadali vlasy. Nie úplne, ale vytvorili sa jej veľké lysiny, ostrovy na hlave, holé ako päta. Vtedy sa to pripisovalo čiapke z umeliny a nedostatku vitamínov. Chodievala s mamou na ožarovanie akousi lampou, tam sedela a svietili jej na lebku. Som si istá, že o vlasy prišla zo stresu. Staré zlaté materské školstvo. Mamy nemali inú možnosť, rozumieš, v tom bola celá tragédia. Museli prosto pracovať, bol to zákon. Prečítaj si spotrebiteľské ročenky zo šesťdesiatych a sedemdesiatych rokov a zistíš, že najlepšie prosperujúce odvetvia boli cukrovinkárstvo a odevníctvo. Ženy museli nastúpiť do práce, už nemali čas vymýšľať domáce zákusky a zabávať sa šitím detských nohavíc na leto. Cestou domov kúpili rodine krémové venčeky a trikrát za rok navštívili Odevy, aby všetkým zadovážili oblečenie. Tam sa podela originalita a domáca strava. Náš sused z ulice chytil v tej škôlke tikovú poruchu. Nepýtaj sa, čo to je, výsledok je taký, že celý život pohadzuje hlavou. Momentálne síce pracuje ako špičkový vedec v Berne, ale tik má stále. Prosto, neboli sme deti vhodné na výchovu v tom sadomasochistickom krúžku. Neboli sme kolektívne typy. Dodnes sa ulici, na ktorej moja škôlka stojí, s radosťou vyhýbam.

Kalistina matka chodievala celé roky cez mesto tam a popoludní späť, vždy pešo, vždy s nákupom, vždy po ňu a sestru a až potom domov. Jej submisívna povaha ju priam predurčovala byť typickou ženou-matkou-zamestnankyňou tých čias. Ak by aj bola možnosť žiť inak, dá sa pochybovať o tom, že by ju Kalistina mama využila. Ona poslúchala všetkých – svojho muža, učiteľky svojej dcéry, svojho zamestnávateľa, poslúchala v každom obchode, v autobuse, v rade na arašidy, aj v rade na tácky v závodnej jedálni, celý život stretávala iné poslušné ženy a všetky sa neskoro popoludní rútili do družiny, aby si vyzdvihli svoje zocelené poslušné deti.

Osemdesiate roky neboli nijako naklonené možnosti, že by vdova Kalista mohla zostať s Mikom doma. Nemala nikoho na opatrovanie. Jej zocelená mama umrela v päťdesiatke a manželovi rodičia boli rovnako zamestnaní ako ona sama. Celkom prvé pracovné miesto Kaliste pridelili v čistiarni Domu služieb, kde bola vedúcou sesternica Júlia. Keď Kalista otehotnela, musela z čistiarne odísť, pretože zápach chemikálií ju nútil stáť celú pracovnú dobu opretú o vstupné dvere komunálu z vonkajšej strany. Po päťmesačnej materskej dovolenke ju prijali do skladu obchodného domu Prior. Potom, keď Mika chodil do škôlky, začala pracovať na dve smeny v cukrovinkárni. Úbohý Viktor – pokojne by s ňou umrel. Pritom by stačilo, keby jej bol chcel dopriať život bez osemhodinovej pracovnej smeny.

Nachádzajúc sa v osemdesiatych rokoch 20. storočia, každé ráno vedie Kalista svojho predškoláka do škôlky a sleduje, ako sa deti držia zábradlí, zárubní, dverí, s akou silou sa držia mám, ako veľmi nechcú zas a zas prekročiť ten prah, kde budú prirodzeným spôsobom nadväzovať sociálne kontakty a precvičovať životne dôležité zručnosti. – Dieťa potrebuje len trochu disciplíny, – hovorievala riaditeľka škôlky, keď v bielom plášti riadila rannú špičku v jej zariadení. Ale deti, ako také zvieratká, držali sa maminej ruky, nechápajúc, o čo pri disciplíne presne ide.

Vždy ju mrzelo, že nie je učiteľkou alebo knihovníčkou, nevyštudovala históriu ani jazyky, nemá oporu v profesii, ktorá by jej bola istotou aj útechou, že chvíľu je upratovačkou, potom dispečerkou dopravy, že sa pohybuje od baliaceho stroja k stroju na výrobu rezancov, potom je načas v kancelárii a vzápätí skladá v čistiarni plachty. Neznamená to, že by sa učiteľka neunavila a že by knihovníčku neboleli kríže. Mrzelo ju, že len čo skončila gymnázium, bez významnejšej príčiny a z vlastnej vôle sa vydala a za teritórium svojho pôsobenia si vybrala dvojizbový byt na mladomanželskú pôžičku, ktorý Viktor nedokázal ani vymaľovať, pretože to jednoducho nevedel. Vedel len hrať na trombón a zbožňovať ju.

Až donedávna teda musela chodiť do práce a zarábať peniaze. Bolo ich akurát na chlieb každodenný, na inkaso, na byt, na telefón, na splátku hypotéky, na stravenky pre Miku, na jeho plávanie a na francúzštinu, keď chodil na gymnázium, na splátku poistky a na splátku za smeti. Zanechajúc za sebou rozospatú kuchyňu, vôňu kávy pre seba a chladnúci čaj pre dieťa, bola Kalista každé ráno na ceste za prácou. Jej dieťa, tak ako deti ostatných žien v  rannom stádočku, nedostalo svoje teplé kakao priamo z jej rúk a nevyprevadila ho do školy aspoň pohľadom z okna. – Niekde je niečo nahovno, keď moje decko vyprevádza do školy družinárka, – nadávala si v duchu celé roky a vôbec jej to nepomohlo.

Sedia na terase, Kalista ukladá pexeso na plastový obrus a Helje leží v čalúnenom ležadle, s rukami za hlavou. Vrátili sa z kina a vtedy Helje vždy mlčí o čosi dlhšie ako jeho žena, film v ňom ešte len teraz dochádza na poslednú stranu scenára. Helje je jednoducho taký, necháva sa strhnúť a ak sa mu film páčil, emócie ním lomcujú a nie je dobré mu do nich vstupovať. Ak sa mu páčil veľmi, mlčí až do druhého dňa. Odpočívali na tejto terase aj včera a budú aj zajtra. Až do zimy a potom tiež, podľa toho, aké bude počasie. Boli na filme Útek zo Sibíri. Ed Harris, ktorý hrá jedného z utečencov, je muž, s ktorým sa Helje tak akosi potichu stotožňuje. Dáva si pozor, aby o tom nikto nevedel a tiež, aby mu neunikol žiadny jeho film, čo sa akosi logicky vylučuje. Predminulý rok, keď ich Irma pozvala do Washingtonu, bol Helje u nich v E-Street Cinema, na filme Once Fallen, tiež s Eddom Harrisom. Kalista Heljeho podozrieva, že ak si má jej muž predstaviť niekoho, kým by chcel byť, ak by nebol Helje Karistas, bol by rád Eddom Harrisom. Vníma ho ako chlapa, čo nemá v sebe žiadnu ublíženosť, žiadnu lepkavosť ani stareckú dýchavičnosť, je to prosto stelesnenie muža, vojaka, hrdinu, záchrancu, milovníka, gaunera, vykupiteľa, poeta a nezapredanca. Bohvie, čo by na to povedala pani Harrisová, ale Kalista by k tomu rada dodala, že Ed je navyše aj pekný muž.

– Presne ako ty, Helje.

Na stolík položila misku s ryžovými krekrami a Helje konečne prehovoril: – Dal by som si melón. Zajtra, hneď ráno, pôjdem kúpiť. Kto ide prvý?

Hrajú pexeso a ako vždy, Kalista tvrdí, že on podvádza, on zasa, že ona. Nezamestnávajú ich žiadne myšlienky, je večer, pijú rulandské modré a obracajú kartičky.

– Helje, odídem z práce – povie odrazu Kalista.

– Čudujem sa, že si sa k tomu odhodlala až teraz. Odkedy ťa poznám, jednostaj počúvam, že ženy by nemali chodiť do roboty, hm?

– Ako ktoré. Moja lekárka nech do práce pokojne chodí.

– Aj moja. Je skvelá.

– Ale tak či tak, najlepšie, čo môže ženu stretnúť, je spustiť kotvu vo vlastnej kuchyni.

– Kalista, vieš, koľko je na túto tému vtipov? Ukameňujú ťa.

– Ja už to nestihnem, nechodiť do roboty, ale teraz, keď je Mika veľký a ja som ženou bohatého muža, tak to urobím. Mne sa už pracovať nechce. Prosto nechce, skončila som. – Helje sa zasmial.

– Je to tvoje, bejby! Myslím, tá dvojica, – ukázal na dva rovnaké vesmírne raketoplány na obrázkoch. Natiahol sa, stisol ju za rameno a náznakom sa zavŕtal ukazovákom do jej jamky na líci.

– Srdiečko, len mi, prosím, povedz nejaký inteligentný dôvod, prečo sa chceš venovať čomusi, čo je síce romantické, ale veľmi nepohodlné, ak to nevieš a nemáš na to isté predpoklady? Navyše, je to trochu pofidérna činnosť, nemyslíš? Klamať ľudí.

– Helje... ja to musím skúsiť. Nepýtaj sa ma na rozumný dôvod, ten neexistuje, všetko, čo ti môžem ponúknuť na vysvetlenie je, že to tak chcem.

– Keby som ťa dobre nepoznal, sedel by som teraz u doktora Pavloviča v jeho útulnej lekárskej izbe a prosil by som ho, nech je ku mne zhovievavý a aby mi tvoju diagnózu povedal ohľaduplne a po kúskoch. Ty chceš klamať ľudí a brať za to od nich peniaze.

– Nie. Ja ich svojimi výmyslami povzbudím, rozumieš? Ak o to budú stáť, poviem im, čo si myslím o ich živote a porozprávam sa s nimi. Nebudem ľudí okrádať, bude to ich voľba. Ja im len ponúknem vlastný scenár budúcnosti. Áno, budem si vymýšľať, ale moja fantázia bude mieriť len ku krásam tohto sveta. Ja im dám povzbudenie, nádej a peknú vyhliadku. Áno, za peniaze. Dosiaľ som si vždy poradila, ak išlo o robotu, mohla som pracovať kdekoľvek a v každých podmienkach. Viem, že ak ma moja nutkavá potreba vysvetľovať ľuďom ich životy sklame, budem upratovačkou alebo robotníčkou na tri smeny v konzervárni. Za trest.

Helje sa zasmeje a ukáže jej päsť s prestrčeným palcom. – Figu, moja. Konzerváreň v júni zatvoria, nemajú odbyt. A upratovať môžeš aj tu. Len sa pozri do komory. Kopia sa tam poháre od malinového lekváru.

Helje ju od jej plánu neodhováral. Chce len, aby bola opatrná. Keď mal totiž kolegovi Hamáčkovi odpovedať na otázku, čo teraz bude robiť jeho žena, v rýchlosti namiesto „chce predpovedať...“, vyslovil „chce prdpovedať...“, čo Hamáčka pobavilo a viac sa nevypytoval.

Malá Kalista mala v detstve jediného nepriateľa – materské školstvo, ale hneď dve vášne: spánok a kalendár. Pretože bola nútená celý týždeň vstávať príliš skoro, aby jej mama bola už o šiestej v práci, Kalista spávala cez víkend. Malé telo si vynahrádzalo deficit spánku cez sobotu a nedeľu, nikdy spod periny nevyliezla skôr ako po obede. Mamička jej podložila vankúš, priniesla rajčinovú polievku s cestovinou, vkladala jej ju lyžičkou do úst a potom ju opäť prikryla, lebo Kalista opakovala, že sa jej akurát sníval sen. Dodnes si pamätá niektoré svoje sny, ako beží po ulici s ústami od čokolády, ulica nemá koniec a nohy ju nesú samy. Niekedy, najmä v zime, ju mama prinútila predsa len sa prezliecť z pyžama, pretože bolo už pol štvrtej popoludní a jej dieťa nemalo potrebu pozrieť si rozprávku, ani pohrať sa s bábikami. – Posteľ ťa zožerie, – hovorievala mama a Kalista si to rada predstavovala. Často túžila po tom, aby už nikdy nemusela vyjsť z postele, čo je nezvyčajné, pretože väčšina detí sa posteli vyhýba ako nutnému zlu. Ale posteľ Kaliste vždy poskytovala útočisko a pocit bezpečia, bolo tam teplo, bolo tam ticho, mohla listovať v kalendári alebo len tak premýšľať, mohla tam jesť, aj bicyklovať nohami poležiačky. Mohla si odhrnúť záves, aby na ňu svietilo slnko, aj zastrieť, aby jej nepražilo do očí. Cez víkend opúšťala posteľ, len ak ju mama prinútila sa prezliecť a ísť na chvíľu na dvor alebo ak išla na záchod. Záchod bol po posteli druhé Kalistino najobľúbenejšie miesto v byte. Na vnútornú stranu záchodových dverí jej mama každý rok prilepila nový menný kalendár vytrhnutý z časopisu Sviatočný deň. Mala deväť, desať rokov a vedela vymenovať všetky mená od prvého januára až do Silvestra. Ako rástla, začala zhromažďovať knihy o význame krstných mien, neskôr získala aj menné kalendáre iných štátov a z nedeľných novín si každý týždeň vystrihovala rubriku O pôvode mien a priezvisk. Netrpezlivo vyčkávala na Domovú pokladnicu, ktorú otec vždy v decembri priniesol domov a vždy tam bolo niekoľko rozsiahlych kapitol na tému krstné mená a priezviská. Milovala všetky tie slová, ktorými sa označujú ľudia navzájom.

Vie, kedy má meniny Bohumír aj Tunde, vie, kedy majú v Poľsku deň národnej obrody, aj to, že narodeniny jej matky vyšli v roku 1985 na utorok. Je málo vecí, ktoré by jej boli bývali v živote menej užitočné ako toto. A teraz to využije vo svoj prospech. Ľudia si dávajú veštiť z ruky, z karát, z kávy, aj z pohľadu do tváre.

Kalista bude predpovedať budúcnosť jediným pre ňu možným spôsobom – z mena a z dátumu narodenia. Povie im o ich mene čo najviac a to ostatné si vymyslí. Bude klamať ľudí. (Mimochodom, mená v tejto knihe nie sú pravé. Sú extravagantné, pretože Kalista sa v skutočnosti nikdy nechcela volať Slávka Mokrá.)

Kalista dala v práci výpoveď a hneď na druhý deň sa prihlásila v poisťovni a na živnostenskom úrade. Začala vypĺňať tlačivá, kúpila kolky a písala prehlásenia. Predmetom jej podnikateľskej činnosti bude motivačné poradenstvo a architektonika životnej perspektívy, na reklamných letáčikoch od Miku má napísané: Predpoviem vám budúcnosť. Bez záruky.

Keď oznámila riaditeľke strediska, že odchádza, tá sa otočila na stoličke a ponad okuliare na ňu vyvalila oči.

– A máte niečo, pani Kalista?

– Ako to myslíte?

– Doba je ťažká. Viem, vy máte skvelého muža, ale... nechcem vám radiť, rozmyslite si to. Celkom ste ma vyviedli z miery. Naša firma... hm, niečím sme vám ublížili? Neboli ste spokojná?

– Nie, všetko je v poriadku, pani Kolodejová. Len chcem vypadnúť z kolobehu, v ktorom som dvadsaťpäť rokov a uniklo mi príliš veľa vecí, takže zvyšok života chcem prežiť inak.

– Ako inak? Máte vynikajúce miesto a my sme s vami spokojní. Neurazte sa, ale vo vašom veku už lepšiu prácu nezoženiete. Nielen lepšiu, ale vôbec žiadnu.

– Viem, pani Kolodejová. Chcem sa s vami dohodnúť, k akému dátumu môžem odísť.

– Ak to má byť čo najskôr, tak vás, pravdaže, nebudeme držať, ale... Bože, je mi vás ľúto, moja! Iba ak by ste mali niečo lepšie a nechcete mi to povedať. To je, prirodzene, vaša vec. Viete, my ženy musíme držať spolu. Skutočne od nás odchádzate?

– Áno, pani Kolodejová. Budem sa zhovárať s ľuďmi, za peniaze. Chcem im predpovedať budúcnosť. Príďte, ak budete chcieť.

Je vďačná Heljemu, že nezasahuje do jej plánov. Kalista sama nevie vysvetliť, či je jej odhodlanie vymýšľať si a brať za to peniaze, klamať a usmievať sa ľuďom do očí podvod alebo povzbudenie, pomoc alebo špinavý obchod. Po rokoch zodpovedných prístupov, po rokoch strávených pri stroji, v sklade či v kancelárii, so zovretým žalúdkom a presným rozpočtom na každý deň si uvedomuje, že odteraz bude podvodníčkou aj uzdravovateľkou zároveň a je s tým spokojná.

Prenajala si miestnosť v objekte cukrárne. Krásna izba s vysokým stropom a výhľadom na námestie, svetlo a atmosféra bielych stien a drevených podpier. Helje sa postaral o pracovný stôl z masívu, Kalista kúpila jednoduché kreslo s poťahom, dve pekné stoličky, závesy a kávovar. Vymaľovali nabielo a vymenili zámok. Priestor Kalista obložila kvetmi, priamo pod okno položila biele a ružové kálie, k stene po pravej strane Krotónovec strakatý, na policu vedľa dverí poukladala svoje obľúbené azalky z domu a niekoľko fotografií. Dva väčšie obrázky zavesila aj na stenu, reprodukcie fotografií od Jima Natchweya a Davida Seymoura. Najmä tú od Jima považuje za malý skvost, jeho fotografie totiž nie sú práve najlepší objekt na výzdobu interiéru. Táto však nie je krutá. Sú na nej koľajnice, tráva, slnko, oheň a čierne oči dieťaťa. Je čiernobiela a je v nej clivota, zánik, neistota, rovnako ako cesta, nádej, viera a budúcnosť. Kvôli Natchweyovi predvlani cestovali do Viedne, lebo Helje ho chcel vidieť na vlastné oči.

Svet fotografií jej predstavil Helje. Ako dieťa túžil byť vojnovým fotografom a nevedel sa dočkať, kedy niekde nablízku nejaká vojna vypukne. Mal smolu, po prvé, že sa narodil v roku 1958, a po druhé, že v Bánovciach nad Bebravou. Fotografoval rád a celý svoj život má naskladaný v škatuliach na povale, sú tam tisíce negatívov a diapozitívov. – Vieš, testosterón je u nás, chlapcov, nútený dostávať sa na povrch najrôznejšími spôsobmi, pričom väčšina z tých spôsobov a ciest z nás robí skutočných dravcov. Nesmej sa, Kalista. Keby som teraz dostal do ruky em šestnástku, to je samopal, zoznámim sa s ním za desať sekúnd a viem, že cit pre jeho ovládanie mám v krvi. Čo myslíš, prečo sa priemerný muž správa ako obyčajný chruňo? Nemá kam nasmerovať svoj testosterón, jednoducho nemôže ísť von, zabiť jeleňa, cestou zmlátiť suseda za urážku na cti a ešte mu aj rozstrieľať patizóny v záhrade. Ale buď si istá, že každý jeden deň sú tisíce mužov nútených potláčať podobné pudy. A sú silné, to mi ver. Jednoducho, sme zvieratá. Ja som chcel byť vo vojne aspoň divákom, fotografom a humanitárnou spojkou so svetom. Nepodarilo sa mi to a celý život sa vybíjam v dielni a v záhrade, čo myslíš, prečo tak milujem všetky tie mašinky, kosačky, čerpadlá, stolové vŕtačky a okružné píly? To, že rád sekám trávnik kvôli jeho kráse, je jedna vec, ale že ho dosekám, porazím a roztrhám na kúsky, to je už ďalšia rovina, ktorú ty nevidíš. Keď v auguste zosekávam mačetou kukurice tam vzadu pri plote, som hotový testosterónový maniak!

Helje má zbierku kníh fotografií z vojnových konfliktov, má Cappu, aj Natchweya, Seymoura, aj Bána. Keď na prelome tisícročí záplavy ľudí v Kosove narýchlo opúšťali svoje domovy, istá televízna stanica odvysielala dokumetárny film o tom, čo by sme si, každý z nás, zobrali z domu v podobnej situácii. Akože narýchlo, keď musíš byť zbalený do desiatich minút. Často sa o takýchto témach s Heljem zhovárali, ba opakovali ich, pretože aj odpovede na podobné otázky sa prispôsobovali dobe a inováciám.

Zhovárali sa o svete ako dvaja ľudia, ktorí sa síce vždy dobre učili a v škole mali dobré výsledky, širšie vedomosti o realite na zemeguli však nachádzali len v knihách a na televíznych staniciach. Navyše, bola to Heljeho obľúbená téma. Pri jedle debatovali s Mikom o tom, čo by si boli zobrali z domu pred rokmi a čo dnes. Mika tvrdí, že sa už poriadne dlho nachádzame v období šialenej informačnej revolúcie a deti súčasnosti sa úplne prirodzene rodia s mobilmi, kartami, čipmi a lejzrami tak, ako sa predchádzajúce generácie rodili s vedomosťami o tom, kedy sa seje mak a ako klíčia zemiaky. Mika je jednoznačným zástancom toho, že pri nútenej okamžitej evakuácii alebo úteku by si zobral mobil, pas, kreditnú kartu a pevné trekingové topánky. Hejle, naopak, je zástancom tradície. Usiluje sa Mikovi vysvetliť, že v takej situácii nejde len o prežitie, ale o fakt, že sa eventuálne už nikdy do svojho domu nevrátime. – Čiže, mal by si uvažovať aj v intenciách spomienkových artefaktov, ako sú fotografie rodičov a detí, možno by si si zobral nejakú obľúbenú vec, talizman...

– Ale Helje, – povedal Mika, – ja predsa nemám žiadnu vašu fotografiu. Všetky mám v kompe, konkrétne na disku D a na usb kľúči, dobre, že si mi pripomenul, zobral by som si so sebou aj usb kľúč. Och, Bože, ešte by som naň zabudol. – Helje s Mikom horlivo diskutovali a Mika by teda vojnovým fotografom rozhodne byť nechcel. – Mika, ale aj sieť, myslím tým internet, sa môže zrútiť jediným rozhodnutím človeka, vieš to.

– Pravdaže, Helje. A čo z toho vyplýva? Vyplýva z toho, že okamžite idem hore do svojej izby a vytlačím si niekoľko fotografií svojej rodiny, vytlačím aj nebohú babku a tvoju dcéru, moju nevlastnú toho času sestru, Irmu. Myslím to smrteľne vážne, – povedal Mika a odkráčal do svojej komnaty.

Na druhý deň boli na skrinke s topánkami rozostavené fotografie Kalisty, Heljeho, Kalistinej mamy, Kalistinej sestry, Irmy, jej priateľa, Mikových kamarátov na chate a Mikových kamarátov na párty, všetky vo formáte osem krát trinásť, pre prípad náhlej evakuácie.

Kalista má teraz telefón stále poruke. Nemá pocit, že by sa mala nejako špeciálne pripraviť na stretnutie s ľuďmi, ktorí ju požiadajú o výklad. Predbežne nemá trému a nemá ani výčitky svedomia. Keď sa to tak vezme, predpovedať ľuďom budúcnosť, je tá najľahšia vec na svete. Sama to vyskúšala, keď ju priateľka z práce nahovorila na „vynikajúcu jasnovidku, čo vykladala aj prezidentovi“. Táto vynikajúca jasnovidka Kaliste pred desiatimi rokmi predpovedala, že sa do roka zamiluje, že bude študovať právo a na staré kolená si otvorí advokátsku kanceláriu a tiež, že v práci už nebude dlho sedieť na svojej stoličke, pretože ju povýšia. Čiastočne sa splnilo len to posledné, lebo v to leto Kalistu na výlete do prírody uštipla vretenica rovno do zadku, keď cikala do trávy a nemohla si na žiadnu stoličku sadnúť najmenej tri týždne. Mika mal vtedy sotva dvanásť rokov a bez váhania privolal pomoc a záchrannú službu informoval o udalosti stručne a jasne: – Mamu poštípala do zadku zmija. Potrebuje seratívum a to hneď. – Odjakživa veľa čítal a v tom zmätku si poplietol pojmy. Sedatívum spojil so sérom. Tieto dve udalosti, jasnovidku a výlet na Chopok si Kalista spája do jednej časovej osi, pretože sa stali v rozpätí niekoľkých dní. Na Miku bolo stopercentné spoľahnutie, z predpovede tej panej sa však nesplnila ani bodka. Kalista u nej vtedy nechala tisíc korún. Vie, že dať si vyveštiť budúcnosť, bolo jej vlastné rozhodnutie a tiež, že to boli vyhodené peniaze. Ale vyhodila ich dobrovoľne a nikomu to nezazlieva.

Teší sa ako dieťa, čo si buduje tajnú skrýšu vzadu v záhrade, v kroví, kam sa nikto len tak ľahko nedostane. Vstáva skôr, ako keď chodila do práce, z obavy, že jej unikne kus dňa. Nevie sa nasýtiť prechádzok do obchodu a po noviny, miluje pocit, keď si potraviny pomaly vyberá očami a nakupuje podľa chuti. Vie oceniť drobné radosti života, ako odšťavovanie šťavy z čerstvej mrkvy alebo svoje nohy v stopercentne bavlnených ponožkách, vyložené na stole.

Koniec ukážky