Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Výlet do Tatier

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský

Ukážka z elektronickej knihy

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2010 Petit Press

Copyright ePub version © 2015 iAdverti

Copyright © 2010 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Slavomír Kancian, Daniel Winter, Ida Paulovičová, Peter Páleník, Zdenko Podobný, Barbora Majerníková

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0064-3

Pôvodná publikácia

Gustáv Kazimír Zechenter-Laskomerský. Spisy 4. Výlety po Slovensku. SVKL. Bratislava 1963. 534 s. Gejza Horák edične pripravil. Július Noge navrhol výber a napísal štúdiu. Ján V. Ormis doplnil vysvetlivkami. Jozef Gazdík, zodpovedný redaktor.

Vydavateľské poznámky

Pri jazykovej úprave posledného zväzku literárnych prác Gustáva K. Zechentera-Laskomerského sme sa pridŕžali zásad, ktoré sme uviedli v predchádzajúcich zväzkoch — a najmä v druhej časti jeho autobiografie Päťdesiat rokov slovenského života (1956, 415 — 438). Ako ilustráciu prinášame niekoľko príkladov na úpravu textu a príklady na ponechanie pôvodného znenia textu s krátkym odôvodnením.

Z tvaroslovia

Ponechávame staršie (biblické) znenie podstatného mena učedlníci (13) a podobne podobu prídavného mena nezretedlný: Obehol som pokraj zeleného hrebeňa, pozorujúc všade nezretedlné rumy hradieb. (288)

Nepozmenili sme podobu príslovky neroztržite vo funkcii dnešnej podoby nepretržite („bez prestania“, „ustavične“, „neprestajne“, „jednostaj“), aby čitateľ si mohol povšimnúť pohyb v okruhu deľby funkcií slovotvorarých prvkov vo vývine nášho jazyka (dnes neroztržite znamená „sústredene“): Myseľ človeka bola odkázaná a neroztržite putnaná na tajné vnútornosti hôľneho života. (24)

Sloveso prúdiť sa sme nenahradili dnešnou nezvratnou podobou: Voda prúdiac sa odspodku je čistá, priezračná ako sklo a veľmi chladná. (25)

Odvodené slovo čakáleň paralelne tvorené ako jedáleň, nepozmeňujeme: Čakali sme dlho v čakálni, kým sa vlak dovliekol. (30)

Krajovo častá podoba kotál, ktorá je známa aj z ľudovej slovesnosti, ostala napr. v tejto vete: Toto koryto či turčiansky kotál má len v svojej severo-východnej čiastke zastúpené eocénové usadliny. (134)

V korešpondencii (v ktorej je najmenej úprav) sme ponechali znenie základnej číslovky jedon: I zase jedon taký splašený turista v Tatrách a okolí Dobšinskej jaskyne pochvátal pár zelín. (371) — Podobne v listoch ponechávame stredoslovenské hovorové tvary peknô, dobrô, ďalej podstatné mená stredného rodu, zakončené na -ia, ako napr. zdravia a neurčitok typu preglguvať.

Zo syntaxe

Aj v tomto zväzku sme obmedzili neprimeranú frekvenciu prechodníka. Napr. vetu „Chystajúc sa človek do ďalšej cesty, nachodí sa obyčajne vo zvláštnom rozpoložení“ meníme takto: Keď sa človek chystá do ďalšej cesty… (10)

Pri slovese pripomínať (dnes má väzbu s bezpredložkovým akuzatívom) ponechávame väzbu s predložkovým akuzatívom pripomínať (na niekoho, na niečo), a to najmä pre významovú i tvarovú blízkosť so slovesom upomínať (na niekoho, na niečo) a pre významovú súvislosť so slovesom poukazovať (na niekoho, na niečo): Táto hra pripomína už na Moravu; ale hra na kolky predpoludním a v robotný deň pripomína na — darebákov. (59)

Zo slovníka

Staršie podstatné meno poťah a od neho odvodené prídavné meno poťahmý vo význame „vzťah“, „vzťahujúci sa“ nenahrádzame dnešnými výrazmi: Pamätné sú v ňom náhrobníky a oltárňa, poťahmé ku kedysi slávnemu, mocnému Bystrickému hradu. (90)

Sloveso primať (= pri + mať) má u Zechentera význam slovesa mať niekoho do niečoho, teda „priviesť niekoho k niečomu“. — Ponechávame ho: Ba čo primalo pôvodcov Starhradu v tomto kraji, kde elementy, voda a skaly borby vystrájajú, stade pluh a kosa utekajú, čo ich primalo toľké múriská tu stavať? (130)

Slovesné prídavné meno spoluzložený má funkciu dnešného „zostavený“, „skonštruovaný“: Podľa udania Zacharias Janson v Mildeburgu bol r. 1616 prvý, čo odovzdal rakúskemu arcikniežaťu Albrechtovi spoluzložený mikroskop. (296)

Výlet do Tatier

Bolo to v prvých dňoch mesiaca augusta r. 1872, i rozchádzali sa bodrí národovci a spanilomyseľné národovkyne naše z Turč. Sv. Martina, kde sa na valnom zhromaždení Matice slovenskej zúčastnili, na všetky strany sveta. Ibant, qua poterant.[1] Na pošte nebolo miesta a železnica nešla ešte popri samom Martine. I najal som turčiansku košinku v podobe válovčeka, zapakoval do slamy svoju čeliadku so šesťdesiatimi šiestimi škatuľami, kufríkmi, batôžkami — a tak lúčil som sa dňa 8. augusta popoludní so svojimi priateľmi a hajde na Vrútky.

Prívetivé posiaľ nebo pustilo sa ešte na revajovskom poli[2] do revu. A tak sediac na bričke a brodiac v brečke vrútili sme sa po dobrej polhodine — do Vrútok.

Vrútky sú prepamätným miestom. Následkom železničného spojenia vstúpili s Pešťou, s Košicami a Bohumínom do rodiny. Ony dali pôvod zemianskej rodine Rutkayovskej a pretože Kossuth Lajos mal ženu z rodu Rutkayovského, stoja Vrútky i s týmto „ross tótom“[3] v rodine a tak skrze Kossutha i s celou obcou Košúty, ktorá leží neďaleko Sv. Martina. No pamätné sú Vrútky ešte i impertinentne planou cestou. Inšie pamätnosti neznám. Mnohí ľudia majú tú zlú obyčaj, že pred obedom, aby im vraj lepšie chutilo, slivovicu alebo iné tomu podobné popíjajú. I táto planá cesta cez Vrútky zdá sa mi byť takým horkým „appetitoriom“,[4] aby snáď vozenie sa na železnici pocestným tým lepšie na chuť padlo. Keby som bol ministrom premávky, uviedol by zákon, žeby každý kandidát slúžnovstva[5] musel najprv za tri roky čo cestár patvarizovať.[6] Prvý rok drvil by skaly, druhý škrabal by cesty a tretí by ich štrkom posýpal. Hm, potom by snáď cesty neboli „Strassenrauberi“[7] nášho statku, riadu a života.

Pri takýchto reformátorských myšlienkach vystúpili sme z voza pri nádraží. Bolo vám tu stisku! Martinskí hostia hrnuli sa zamieňajúc lístky nahor i nadol. I privalilo sa štyridsať pltníkov, ktorí sa so svojím dreveným agentom mali ďalej plaviť po železnici. Zjavila sa i Piťova šedivá hlava[8] medzi početnými svojskými černohlávikmi. K tomu nádobno pripočítať klarinety, fagoty, trúby, husle, basy, sláčiky — no trma-vrma, lom a „cárach“ ako v Noemovom korábe. Pred pokladnicou stála mnohohlavá dovedna zlepená masa. Odzadu ma tlačil klarinetový piskor, od brucha ma tlačil dlhý rad mosadzových praciek pltníckeho opaska a pod nosom ma šteklil kolofóniou natrený sláčik brnavého Piťovho virtuóza. A keď som bol — podľa Lyelovej teórie[9] — dakoľko ráz vyzdvihnutý ako brehy Veľkej Británie v šerých vekoch a dakoľko ráz ako snemovný kandidát dolu zhodený, po mužnom namáhaní — „strenuus labor omnia vincit“[10] — dochytiac lístky, vybral som sa do čakárne.

Keď sa človek chystá do ďalšej cesty, nachodí sa obyčajne vo zvláštnom rozpoložení, povedal by som rozčúlení. Netrpezlivo vyzváňaš nohami, a keď cvikra nemáš, po plebejsky vlastnými okáľami so zmrašteným čelom v tú stranu fľokuješ, skade má doskočiť vlak; i kde-tu vrhneš okom po svojich neznámych, tajuplných druhoch. Chodením, miesením zunovaný sedím, sedím na kufríku s rozloženými nohami, dupkajúc a značiac bakuľou archimedovské figúry[11] po nemej zemi. Vtom vstúpi mi do kruhu pravotár K., zvestujúc nám, že smer jeho cesty po mesto Poprad je s naším jednostajný. Bolo nám to vítané, a uzniesli sme sa cestovať v jednom kupé. Ten kľúčik, ktorý i tie najtvrdšie srdcia otvára, otvoril nám kupé, a my sami nikým cudzím nemýlení putovali sme zbohom až do Popradu.

Čas nám rýchle a príjemne ubehúval; škoda len, že výhľad na krásne skupeniny hôr, útvary zeme bol nedobrý, lebo sv. Florián, ten nebeský vodnár, džbán dokonale nadhol a sochorce Nízkych Tatier, ako i Kriváň s jeho kamarátmi, zahaľovali sa pod oblačné dáždniky. Ktozná, či to už nemala byť tá intráda Bielovej kométy?[12] Po mlákach vyskakovali bublinky ako vlašské orechy, tuším znak dlhotrvajúcej sloty. Z krovu vozňov liptovsko-oravský dážď zmýval bohumínsky prach, až potom v podobe čokolády stekal na všetečné nosy cestujúcich.

A tak to išlo s malými výnimkami až po Ružobreh.[13] Hmly sa z najbližších dolín škriabali strmými grúňmi. Nebeské oko kuklo spoza širokoplecnatého Ďumbiera. Slnko kráčalo po chlme Krížnej hole. No bolo to všetko len zívanie pred spánkom. Pozriem na nádražie, a tam uzriem nášho Makovického.[14] Ej, statočnej tejto chlapine tiež už mráz po dášok sadol! Príjemný pohľad vyrval mi skoro z očú rozbehnutý rušeň, ale mi ostal aspoň ďalším predmetom „filologických úvah“. V ten čas, pravda, ešte etymo- a filologické dišputy o „roj, rojko, rojčiť“ atď. Európou nezatriaslo slovo, ale ja v akejsi predtuche o nej začal som vám meno Makovický analyzovať, odvodzovať, privodzovať a pri svojom vlastnom vození sa odvážať a privážať. Pre pohodlnejšie rozmýšľanie ľahol som si na lavicu a oprúc oči o poval, prst o čelo, takto začal som rozumovať: mak je koreň, na ňom býva makovica, potom z toho Makovník, Makovický, Makuc,[15] Mak Mahon,[16] Makkabeus[17] atď.[18] Toto hlboké rozjímanie zabávalo ma až po Teplú (Lúčky), kde sa vysypala jedna čiastka Piťovej bandy. Zadychčaný, rýchlym behom unavený vydychuje si vlak vo Sv. Mikuláši asi za hodinu, kde stroj i strojníci púšťajú do seba potrebnú vlahu. Pasažieri vystupujú z vozňov, vystierajú zmeravené údy po železničnom piesku, pobehnúc do jedálne, kde sa každý podľa svojich síl jedením a pitím na ďalej asekuruje. I ja som skočil do jedálne doniesť dačo do zobáčka svojim lačným vranám. A nafúkaný, žemľami obťažený vraciam sa nazad k mojej klietke. Moja mlaď vytŕča zobáky z vozňa: pí, pí, pí. Ja sa snažím aby som im čím skorej vyhovel. Bežím z jedálne von dvermi, druhý s dvoma kuframi pod pazuchami beží dnu dvermi. Brnk!… búšili sme dovedna, ako Bielova kométa do zeme dňa 13. augusta — nebúšila. Dalo ohňa. Carramba![19] Červený letel do pravej, ja biely do ľavej jamy. Kým som sa pozbieral zo zeme, pomyslel som si na ten nápis na radvanskom kaštieli: „Turris laxa jacet, pondere pressa suo.“[20]Keď som potom pri pokore a smiechu mladej chasy búcliky po celom peróne pozbieral, vrátiac sa k vozňu, vidím ho obklopený zvedavým obecenstvom. Na schodoch stál rozpaprčený náš spolucestovateľ pravotár K., tam dnu ale sedeli ako líšky učupení dvaja „komisvojažer“.[21] Reči, ktoré títo traja páni zamieňali, nič nemali podobného takrečenému kurizovaniu, no radšej predzvestovaniu vojny. Živému parlamentovaniu dala príčinu dotieravosť cudzích pánov, ktorí vzdor upozorneniu zo strany konduktora a p. K. predsa sa bezočivo vtreli do toho vozňa. Moje hniezdo i s kvočkou čušalo utiahnuté ako splašené jarabice.

Dosť sa p. K. namáhal votrelcov von vyfajčiť; len toľko, že ich za pulidery von nevytiahol. No neodbytníci sedeli ako na gleji. Vlak neberúc ohľad na túto súkromnú zábavu poberal sa ďalej, a títo traja kohúti, dvaja na cudzom a jeden na vlastnom smetisku, len ďalej nemýlene naskakovali: konduktor zatvoril klietku. Hm, bol som zvedavý, ako to už teraz bude. Kochle im stále navierali. Ja som svojich verných koncentroval okolo seba. Pán K. ostal schválne v bezprostrednom susedstve ostro sekajúcich odporníkov. Išlo to rýchlo, s vlakom, a už si i tykať začali; ba, ako to takto medzi cestovateľmi býva, že si tu i tu tabaku lebo cigarku ponúknu, ponúkali si títo — zauchá. Ani veru neznám, ako sa to stalo, že od vyvedenia odstúpili. Zamknutí vo voze, v tuhom lete, pri hurtovaní stroja a kolies, taká šarvátka by sa ozaj romanticky bola vynímala. No ale predsa neprekypelo, hrniec sa ešte zavčasu od ohňa odtiahol. Keď som úctivými ale dôraznými slovami prosil, aby ženskú a vôbec nestranné poslucháčstvo od takých živých prednášok zašanovali, búrka sa roztiahla. Páčila sa mi nezlomná chladnokrvnosť a pravotárska hotovosť v odvetách. Keď už svojich odporcov do konca kapacitovať nemohol a detronizovať ich nedoviedol, vystrúc pozdĺž lavice jednu nohu, vytisol ich až na najužšie miesto. Pri tomto atentáte na svoje pohodlie protestovali oni slávnostne, odvolávajúc sa na jestvujúce železničné pravidlá. „Doneste mi ich sem,“ odvetí pravotár, „potom zložím nohu dolu.“ A vytiahnuc z vačku Chrástkov „Veniec“[22] piesní, nôtil i s mojimi deťmi ani rechtor na utierni; nato títo dvaja Sásici svoju „Wacht am Rhein“[23] — a tak to šlo krásne a veselo, až kým na Hochvalde posledný drozd nezamĺkol, a priateľ i nepriateľ spali ako učedlníci na Olivovej hore.

Nebo sa zatiahlo tmavými modroplavými oblakmi, len „nad Tatrou sa blýska, hromy divo bijú“. Nad Kriváňom sa hadia strašné blesky, siahajúc až po žulu Lomnickú. Temné mrákavy opreté o sochorce Tatier odrážali sa ostro od bleskom zapáleného neba. Dunenie hromu prerážalo i hrmot dlhého vlaku. Čo sa vlečie, neutečie; a my sme sa nevliekli, lež sme sa dokonale ponáhľali.

Keď sme zastali v Poprade, bola tma ako v rohu. Tam nás už čakal vozka. Ale keď nám tento vysvetľoval, že teraz v tmavej noci sa viezť znamená životom vážiť — umienili sme si, že prenocujeme v Poprade.

Koniec ukážky