TESSA AFSHAROVÁ

Rubínová žatva

Americký originál

(Harvest of Rubies):

© 2012 by Tessa Afshar

Moody Publishers, 820 N. LaSalle Boulevard, Chicago, IL 60610

United States of America

Translated by permission.

Slovenské vydanie:

©2015 KUMRAN, s. r. o.

www.kumran.sk

ISBN 978 - 80 - 89487 - 71 - 4

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uložená do informačných systémov ani inak rozširovaná (elektronicky alebo mechanicky) bez predchádzajúceho písomného súhlasu vydavateľa.

Preklad:

Zdenka Buntová

Jazyková korektúra:

Eva Petrovičová

Zodpovedný redaktor:

Eva Štrbová

Obálka a grafická úprava:

Štefan Talarovič

Originál obálky:

Brand Navigation, LLC

Foto na obálke:

iStock, Dreamstime, and Shutterstock

ekniha:

Radovan Rumanovič 

Venujem mame a otcovi:

ďakujem, že ste ma naučili smiať sa a ľúbiť.

Roky 

587 – 586 pred Kr. – Dobytie Judey Babylončanmi, zničenie chrámu.

559 – 300 pred Kr. – Kýros II. Veľký zakladá jednu z najväčších ríš, aké kedy na zemi existovali, a tiež dynastiu Achajmenovcov. V roku 538 vyslobodil Židov z babylonského zajatia a naplnil tak Izaiášovo proroctvo (44, 24 – 45, 5). Na obnovenie jeruzalemského chrámu venuje prostriedky z vlastnej pokladnice.

530 – 522 pred Kr. – Kambýses, Kýrov najstarší syn, podniká víťaznú dobyvateľskú výpravu do Egypta. Nasleduje krátka vláda jeho mladšieho brata Bardiju, ktorý zomiera za nevyjasnených okolností.

521 – 486 pred Kr. – Dárius I. Veľký ďalej rozširuje Perzskú ríšu, ktorá za jeho panovania zaberá bezmála 20 miliónov kilometrov. Spolu s Kýrom patrí k najobdivovanejším panovníkom achajmenovskej dynastie, no pravdepodobne nie je kráľom Dáriom, o ktorom sa zmieňuje Kniha proroka Daniela 6, 1 – 28, keďže v tom čase už musel byť veľmi starý.

486 – 465 pred Kr. – Dáriov nástupca Xerxes preberá otcovo obrovské impérium. Do histórie sa zapísal neustávajúcimi bojmi proti Grécku a sobášom s prostým židovským dievčaťom Ester, ktoré si vybral za kráľovnú. Dátum tejto udalosti nie je známy. Detaily možno nájsť v Knihe Ester.

465 – 424 pred Kr. – Artaxerxes sa preslávil ako dobrotivý vládca, pretože zrušil množstvo krutých zákonov a nahradil ich humánnejšími. V roku 445 pred Kr. posiela do Jeruzalema svojho pohárnika Nehemiáša, aby obnovil zničené mestské hradby.

334 pred Kr. – Dobytie Perzie Alexandrom Veľkým.

pribl. 33 n. l. – Ukrižovanie Ježiša z Nazareta.

Postavy v poradí, v akom vstupujú do deja:

Sára – hlavná kráľovnina pisárka

Simeon – Sárin otec

Lea – Sárina teta

Nehemiáš – príbuzný Sáry a Simeona, kráľov pohárnik

Artaxerxes – perzský kráľ

Damaspia – kráľovná Perzie, Artaxerxova manželka

Amestris – kráľovná matka

Frada – Damaspiin správca

Nebo – Amestridin pisár

Parisatis (Pari) – Sárina slúžka

Gašpar – pisár podriadený Fradovi

Alogune – Artaxerxova konkubína, matka jeho syna Sogdiana

pán Dárius – Sárin manžel

pán Vivan – Dáriov otec

Teispes – správca Dáriovej usadlosti

Bardija – záhradník

Mandana – arassara

Gobri/Gobriáš – Bardijov vnuk

Aspasia – kurtizána

Araš – Damaspiin synovec

Vidarma – Dáriov nový správca

Prvá kapitola

Ôsmy rok panovania kráľa Artaxerxa 1

Perzia

Na moje dvanáste narodeniny otec zistil, že viem čítať. V ten deň sa vrátil domov dlho pred večerou, čo bolo čosi také neslýchané, že som ho v ohromení zabudla pozdraviť. Len som tam meravo sedela a zvierala v rukách zakázanú hlinenú tabuľku.

„Čo to robíš?“ spýtal sa, keď zbadal, čo si pritískam k hrudi.

Môj otec, kráľovský pisár na perzskom dvore, zaobchádzal so svojím písacím náčiním, akoby to boli posvätné predmety zo samotnej archy zmluvy. Ešte som nevedela rozprávať ani chodiť, keď ma doma naučili, že k jeho zvitkom a tabuľkám sa nesmiem ani len priblížiť, aby som ich nepoškodila.

„Vieš predsa, že sa ich nemáš dotýkať,“ pokračoval, keď sa nedočkal odpovede.

Prehltla som hrču, čo mi od strachu navrela v hrdle. Prichytil ma a mne nezostávalo nič, len vyrukovať s pravdou. „Čítala som,“ priznala som sa a veľmi opatrne som tabuľku položila na dlážku.

Premeral si ma spod zvrašteného obočia. „Aj keby si vedela čítať – čo nevieš – nesmieš brať do rúk moje pisárske veci. Klamať sa nepatrí, Sára, mala by si sa hanbiť.“

„Ale ja neklamem, otec.“

Zhlboka vzdychol, roztiahol ruky a posmešne povedal: „No tak mi to predveď.“

Tabuľka bola v perzštine, čo je jeden z najťažších jazykov na svete. Mohla som sa učiť čítať aramejčinu, ktorá je pre začiatočníka oveľa ľahšia a pre Židovku vhodnejšia, lenže väčšina aramejských dokumentov bola na pergamene. A viete, pergamenové zvitky sú krehké, ľahko sa mohlo stať, že by som ich nešťastnou náhodou poškodila. Ľahšie než tabuľky z hliny či kameňa.

Oblizla som si pery a sústredila sa na zložité písmo. Jednotlivé symboly vyzerali ako drobučké kliny, niektoré stáli, iné boli naležato, a aby to bolo ešte ťažšie, miestami sa medzi nimi našiel neúplný trojuholník. Pomaly, zadŕhavo som začala čítať prvý riadok, zľava doprava. Potom druhý a za ním tretí.

Otec sa pomaličky spustil vedľa mňa na koberec. Dlho sedel mlčky a potom sa spýtal: „Kto ťa naučil čítať v perzštine?“

„Nikto. Ja sama. Učím sa už päť mesiacov.“

Stratil reč. A potom sa trhanými pohybmi zdvihol, priniesol niekoľko malých hlinených valčekov a položil ich predo mňa.

„Aké je to slovo? A toto? Vieš prečítať túto vetu?“

Museli sme tam sedieť celé hodiny. Otec skúšal, čo všetko viem, opravoval mi výslovnosť a vysvetľoval gramatické pravidlá. Akoby úplne zabudol, že som porušila jeho zákaz a celé mesiace sa mu tajne hrabala v pisárskych veciach. Zabudol ma vyhrešiť, že som sa učila čítať bez jeho dovolenia.

Ale zabudol aj niečo iné – nenapadlo mu opýtať sa, prečo som chcela vedieť čítať. Prekvapilo ma, že sa nerozhneval. Čo ma neprekvapilo, bol nedostatok otcovho záujmu, ten som už poznala. Za tie roky od smrti mamy, ktorá zomrela, keď som mala sedem, sa so mnou rozprával len o všedných veciach, aj to málokedy. Moje túžby, sny a nádeje ho nezaujímali.

Keď som sa neskôr v ten večer po dlhých hodinách strávených v otcovej spoločnosti uložila na svoj tenký matrac vyplnený bavlnou, na tvári mi pohrával široký úsmev. Konečne som objavila spôsob, ako si získať otcovu pozornosť. Za jediný večer so mnou strávil viac času ako inokedy za dva týždne. Vďaka mesiacom tvrdej driny sa naplnila túžba môjho srdca: otec vo mne objavil niečo, čomu bol ochotný venovať svoj vzácny čas.

Keď sme prišli o moju mamu, začala k nám raz za týždeň chodiť teta Lea, mamina jediná sestra, aby nám pomohla v domácnosti. Pokúšala sa naučiť ma šiť, upratovať a variť, no všetky naše rozhovory na túto tému sa končili jej bezradným hnevom a mojou bolesťou.

„Už som ti ukazovala, ako sa šklbe kurča! Vari si nedávala pozor?“

„Nie, teta Lea. Prepáč, nehnevaj sa na mňa.“

„Takto sa metla nedrží, Sára. Rozháňaš prach z kúta do kúta. Toto nie je upratovanie, ale premiestňovanie špiny.“

„Áno, teta Lea. Prepáč, nehnevaj sa.“

„Ten hrniec sa neočistí len preto, že sa naň dívaš a vzdycháš.“

Mlčať mi v takýchto prípadoch pripadalo najrozumnejšie. Ak som nechcela tetu uraziť, nemohla som jej povedať pravdu. A pravda bola taká, že by som si tým hrncom radšej tresla po hlave a zamdlela od bolesti, než prežívala nudu pri drhnutí jeho začierneného dna.

Našťastie bol náš dom malý, to bola moja jediná útecha – len štyri izby a krytá chodba vedúca do záhradky s rozmermi trocha väčšieho koberca – v skutočnosti ani nebolo čo upratovať. Tých pár koberčekov, čo sme mali, bolo tkaných, nie viazaných, takže ich stačilo vonku obúchať o kamenný múrik. Ten skromný nábytok slúžil mojej rodine dobrých dvadsať rokov a moje netrpezlivé zaobchádzanie mu nemohlo ublížiť.

Keď k nám teta Lea zašla na návštevu na druhý deň po mojich dvanástych narodeninách, našla ma, ako si na novej hlinenej tabuľke precvičujem perzskú abecedu. Tabuľka mi akurát pasovala do dlane – spodný okraj som pridŕžala palcom a rydlom som vyrývala do vlhkého povrchu nové slová. Odvtedy čo otec odhalil moje tajomstvo a mlčky ho schválil, už som necítila potrebu skrývať sa.

Teta Lea sa chytila za hlavu. „Ty píšeš?“

„Áno,“ odvetila som hrdo a vystrela stŕpnuté nohy na drsnom koberci.

„To je škandál! Čo na to povie tvoj otec?“

„Otec ma učí.“

„To je škandál!“ zopakovala. Potom ma prinútila tabuľku a rydlo odložiť a musela som jej pomáhať s praním, až kým sa domov nevrátil otec.

Poslali ma preč, aby sa mohli pozhovárať medzi štyrmi očami, ale spoza závesu, ktorým bola podlhovastá miestnosť rozdelená na dve časti, som zachytila útržky ich debaty. Pri pomyslení, že by teta Lea mohla otca presvedčiť, aby ma prestal učiť, sa mi splašene rozbúšilo srdce. Vzkypela vo mne zlosť, len s námahou som sa premáhala, aby som nevpochodovala k nim a nenakričala na ňu, aby sa do nás prestala starieť a nebránila mi v učení, lebo je to prvá dobrá vec, čo ma po rokoch stretla.

„To dieťa sa chce naučiť čítať a písať, Lea. A na tom predsa nie je nič zlé. Dokonca som na nej vypozoroval náznak istého talentu.“ Bola som prekvapená a uveličená, že ma otec bráni. Toto ešte nikdy neurobil, aspoň som si nič také nepamätala. Tie prosté slová utíšili môj hnev.

„Lenže to dieťa je dievča!“

„Gramotné ženy nie sú nijaká novina. Kráľovná, aspoň sa to o nej rozpráva, vie čítať ako hocktorý pisár.“

„Lenže Sára nie je Peržanka z kráľovského rodu, ale obyčajné židovské dievča.“

Nezachytila som, čo jej odvetil, no teta vzápätí rozhorčene vybuchla: „Z toho nebude nič dobré, Simeon, pamätaj moje slová. Si tvrdohlavý, odmietaš počúvať zdravý rozum a tomu decku to len ublíži.“

Nato sa vyrútila z domu, ani sa poriadne neobula. Len čo bola preč, vzala som tabuľku a požičané nástroje a vošla do otcovej izby. Sedel na dlážke so sklonenou hlavou a rukou si zakrýval oči.

Opatrne som pred neho položila tabuľku. „Nechceš sa pozrieť, čo som dnes urobila, ocko? Veľa som toho nestihla, teta Lea ma vyrušila.“

Toto bolo nové – tá smelosť, s akou som sa postavila pred otca. Roky som vedela, že ho nudím. Pri rozhovoroch so mnou neskrýval, že ho to obťažuje, moja prítomnosť ho rozčuľovala, ale odhodlanie ovládnuť umenie písma mi dodalo sebadôveru. Vedela som, že otec svoju prácu miluje. Ja som mu možno išla na nervy, práca nikdy. Usúdila som, že to so mnou rád vydrží, kým bude medzi nami hlinená tabuľka.

Zdvihol hlavu a chvíľu sa na mňa sústredene díval. A keď mu potom myklo kútikom úst, vydýchla som si od úľavy. Vedela som, že nebude protestovať.

„Tak ukáž, čo si sa dnes naučila.“

Na ďalší týždeň sa teta Lea vrátila a priviedla so sebou posilu. Bratanca Nehemiáša som spoznala už pred rokmi, počas maminej choroby, no v poslednom čase som o ňom iba počula, najmä o jeho ohromnom úspechu na kráľovskom dvore. Vypracoval sa na dôležitý post kráľovho pohárnika.

V Perzii sa miesto v spoločenskej hierarchii meralo podľa toho, ako blízko mala daná osoba ku kráľovi. Do pozícií s priamym prístupom ku kráľovi sa dostávali len tí najvýznamnejší. Nehemiáš ochutnával kráľovo víno, bol čosi ako jeho štít proti jedu. No pôsobil tiež ako jeden z jeho poradcov, pretože kráľ nezriedka žiadal o radu tých, ktorých mal bezprostredne okolo seba. Ešte aj ja, hoci som mala iba dvanásť, som vedela, že Artaxerxes má Nehemiáša vo veľkej úcte. Už to stačilo, aby jeho návšteva vo mne vyvolala bázeň. Keď sa s celou pompou a parádou dostavil v pätách mojej tety, stála som pred nimi ako soľný stĺp. Presvedčila ho, nech príde zasiahnuť a urobí môjmu učeniu koniec? Nehemiáš bol priveľmi významný človek, aby sa mu dalo vzoprieť.

„Prines Nehemiášovi niečo na občerstvenie, Sára,“ rozkázala mi teta, keď som na nich vypleštila oči.

„Nie, nie, nič mi netreba. Nechaj to dieťa, Lea, nech zostane s nami. Je to dávno, čo som ju videl naposledy. Vyrástla si, Sára, už je z teba takmer žena.“

Nehemiáš bol vysoký muž s nápadnou hrivou gaštanových vlasov a dokonalým správaním. Ešte aj nechty mal na rozdiel od môjho otca dokonale upravené a čistučké. Otcove ruky boli drsné, samý fľak. Nešikovne som sa uklonila, pravidlá palácového protokolu som neovládala. „Vitaj v našom dome, pane. Tadiaľto, nech sa páči, prosím,“ hlesla som. Sotva ma bolo počuť, taká som bola nervózna. „Idem zavolať otca,“ dodala som a odbehla šťastná, že môžem uniknúť z jeho vznešenej prítomnosti.

Otec náhlivo vyšiel zo svojej preplnenej kutice. „Je to pre nás pocta,“ povedal Nehemiášovi a tete Lei len krátko kývol hlavou. Potom gestom ukázal, aby si všetci posadali na naše tenké vankúše rozložené na dlážke.

„Je to dávno, čo som bol v tvojom dome, Simeon. Iste vieš, že palác oberá človeka o čas, ale je to biedna výhovorka… neobstojí. Odpusť, Simeon. Som rád, že ťa vidím.“

„Aj ja ťa rád vidím, pane, no obávam sa, že moja švagriná ťa zbytočne zatiahla do banálnej rodinnej záležitosti.“

„Nuž, pravdu povediac… tvrdila, že ide o niečo naliehavé a že sa to týka Sáry.“

Prevrátila som oči a otec len stručne prehodil: „Naozaj?“

Teta sa naježila. Pohniezdila sa, vystrela chrbát a zvýšila hlas. „Nepatrí sa, aby sa židovské dievča učilo písať a čítať po perzsky. Sára si má osvojiť ženské spôsoby, a nie prepchávať si hlavu vedomosťami, ktoré jej nikdy na nič nebudú.“

Vzkypel vo mne hnev. „Ako to môžeš povedať? Budem ockovi pomáhať s prácou, to ti je nič? Môžem mu viesť domáce účty, odbremeniť ho od niektorých povinností.“

„Drž jazyk, Sára,“ napomenul ma otec. Hlas mal unavený.

„Vypočujme si to dieťa. Podľa mňa jej sa to týka najväčšmi.“ Pod prenikavým pohľadom bratancových hnedých očí som sa rozpačito zavrtela. „Povedz, Sára, chceš sa učiť?“

„Ó, áno, pane. Viac než čokoľvek na svete. A som dobrá žiačka, môžeš sa spýtať môjho otca. Sama som sa naučila perzskú abecedu.“

„Vidíš?“ zvolala teta Lea a na dôraz zašermovala rukou. „Už zabudla, že skromnosť je najväčšia cnosť.“

„Povedala som pravdu, to je všetko,“ šepla som neisto.

Nehemiáš si na okamih zakryl ústa elegantnou dlaňou. Jemné vrásky okolo očí sa mu prehĺbili. Napadlo mi, že možno skrýva úsmev, ale keď spustil ruku, tváril sa vážne. „Ak Pán obdaril toto dieťa talentom, potom pre ňu plánuje život, v ktorom ho bude potrebovať. Kto sme my, aby sme sa mu stavali do cesty?“

„Pán?“ zháčila sa teta. Hlas jej znel tenučko ako zlomená pastierska píšťalka.

Nehemiáš prerušeniu nevenoval pozornosť. „Lea, spomínaš si na kráľovnú Ester?“

O kráľovnej Ester počul každý perzský Žid. Nebyť jej odvahy a dôvtipu, boli by v Perzii zmasakrovali všetkých Židov. Na počesť jej víťazstva slávime od tých čias sviatok Purim nazývaný aj Deň lósov.

„Pravdaže, kto by si ju nepamätal?“

„Ester bola obdarená výnimočnou krásou, no každého na nej zaujala predovšetkým jej milota. Ako chlapec som sa s ňou raz stretol. Nezabudnuteľná žena.“ Nehemiášova tvár nadobudla na okamih neprítomný výraz a mne napadlo, či tá spomienka nie je preňho živšia ako naša spoločnosť. Keď znova prehovoril, hlas mal vľúdnejší.

„Jej inteligencia a nadanie z nej urobili kráľovnú najväčšej ríše, akú kedy poznal svet. Ale bol to Boh, kto ju posadil na trón. Boh rozpoznal nebezpečenstvo hroziace jeho ľudu a pripravil Ester na postavenie kráľovnej.“

„Nechápem,“ skočila mu od reči moja teta. Tvárila sa, akoby prehltla za hrsť kyslých višní. „Čo má Ester spoločné s našou situáciou?“

„Chcem tým povedať, že musíme byť pripravení nasledovať Pána, kamkoľvek sa nás rozhodol zaviesť. Keď sa Ester stala kráľovnou, nemohla vedieť, že príde deň, keď jej nadanie a vplyv budú potrebné pre Boží plán na záchranu jeho ľudu. Musíme vojsť aj do tých najmenších dverí, ktoré nám Pán otvára, pretože nás môžu zaviesť na veľkú dráhu. Poviem to znova: kto sme my, aby sme sa stavali proti plánu, ktorý má Pán so Sárou? Ak sa jej nadanie môže stať užitočným nástrojom v jeho rukách, potom ho musíme podporiť, nie zašliapať do zeme.“

Celá som ožila, keď mi došlo, že Nehemiáš sa stavia na moju stranu. Pokúsila som sa potlačiť úsmev, aby ma teta, ktorá bude proti môjmu víťazstvu zaručene namietať, neobvinila z pýchy, no najradšej by som skákala od radosti a tancovala. Navonok som však nasadila výraz vyjadrujúci pokoru, ktorá mi predtým chýbala.

„Nehemiáš, ty chceš, aby sa židovské dievča vyučilo za pisára?“ vybuchla teta Lea.

„Chcem, aby židovské dievča naplnilo svoj osud. Neviem, čo jej je súdené, ale chcem, aby bola pripravená na všetko, čo jej Boh pošle do cesty.“

Po týchto slovách sme všetci stíchli. Zrazu som si uvedomila ich váhu a všetko uvidela z inej strany. Moju detskú túžbu Nehemiáš chápal väčšmi ako Božiu vôľu než moju. Bola to príliš znepokojujúca predstava, a tak som ju s bezstarostnosťou príznačnou pre svoj mladý vek pochovala kdesi v kútiku srdca a sústredila sa na to príjemnejšie: splní sa mi, po čom som tak veľmi túžila.

„A ty, Sára, nám musíš sľúbiť, že budeš usilovne študovať a zdokonaľovať svoj talent,“ obrátil sa ku mne Nehemiáš.

Bolo to, akoby žiadal od dieťaťa sľub, že bude poctivo jesť medové koláčiky. Už som nevládala potlačiť úsmev, ktorý sa mi rozlial po tvári. „Sľubujem, môj pane.“

Od toho dňa ma otec začal seriózne učiť. A keď som dovŕšila šestnásty rok, okrem perzštiny som vedela čítať aj písať v akkádčine, čo je ďalší ťažký jazyk a kráľovskí pisári ho používali iba na zapisovanie najdôležitejších administratívnych dokumentov.

Je to paradox, ale najrozšírenejším jazykom Perzskej ríše nebola perzština. Pre obyčajných ľudí iných národností bola priťažká. Najpoužívanejším jazykom ríše sa stala aramejčina, jednoduchšia na pochopenie i na vedenie záznamov. Navyše ňou hovorili mnohé národy, ktoré sa za dve storočia asýrskych a babylonských vojen museli vysťahovať zo svojich pôvodných území. A tak som zvládla aj aramejčinu.

Naučila som sa písať na hlinené tabuľky, znaky som do vlhkej hliny vyrývala zaostreným steblom trstiny. Otec mi nosieval pergamen vyrobený z teľacej alebo ovčej kože. Zvieracia koža sa lúhuje vo vápennom mlieku, potom ju natiahnu na drevené rámy a po vysušení ju ešte uhladia, aby sa na ňu dalo ľahšie písať. A občas mi dal dokonca veľký kotúč papyrusu, ktorý je zo všetkých materiálov na písanie najmenej odolný: vo vlhku a horúčave ľahko podlieha skaze.

Stala som sa kvalifikovanou pisárkou v krajine, ktorej prosperita závisela od dobre vedenej administratívy. Moja cena v otcových očiach vzrástla. Naučila som sa hovoriť viacerými jazykmi a zároveň tlmočiť v kráľovstve čeliacom bariéram mnohojazyčnosti, a ak chcelo fungovať, muselo ich prekonávať. Zvládla som aj vedenie účtovných kníh, čím som otcovi pomohla zvýšiť príjem.

Odkedy som sa pohrúžila do učenia, teta Lea nás navštevovala čoraz zriedkavejšie. Myslím, že s rozhodnutím bratanca Nehemiáša sa nikdy nezmierila. A bolo za tým ešte niečo. Ako som vnikala do pisárskeho sveta, tetin svet sa mi čoraz väčšmi vzďaľoval. Trávila som s ňou menej a menej času. Dni mi vypĺňala práca, aspoň som sa mala na čo vyhovoriť, keď som odrážala tetine pokusy vtiahnuť ma do jej ženského sveta. Otec najal slúžku, ktorá mi raz za týždeň pomohla s domácnosťou, a ja som sa o naše denné potreby starala, ako som najlepšie vedela.

Kedysi by sa teta bola vzoprela, vynútila si disciplínu a usilovala by sa ma skrotiť, ale my traja – otec, Nehemiáš a ja – to bola priveľká presila aj pre ňu.

Nemyslím, že môj bratanec chcel, aby som dospievala bez ženskej ruky a vplyvu, no vďaka tvrdošijnému odmietaniu vpustiť tetu do svojho života a dať jej v ňom čo aký priestor, sa mi to podarilo. Keď som dovŕšila dvadsiaty rok života, bola som viac pisár než žena. A teta, unavená mojím ustavičným odmietaním, to napokon vzdala.

Bratanec Nehemiáš k nám občas zašiel na návštevu, aby si overil, ako napredujem. Raz si doniesol vlastný pergamen a požiadal ma, aby som mu ho prečítala. Keď som na otcovom písacom stolíku opatrne rozvinula krehký zvitok, ukázal sa nádherne napísaný hebrejský text.

„Toto neprečítam, pane.“

„Ty nevieš čítať po hebrejsky?“ vytiahol jednu polovicu obočia. „Neovládaš jazyk vlastného ľudu?“

Pokrčila som plecami. „V dokumentoch kráľovského dvora sa nepoužíva.“

Stisol pery. „Možno si tie slová pamätáš. Kúsok ti prečítam:

Boh je naše útočište a sila

aj najistejšia pomoc v súžení.“

Pamätala som si ich veľmi dobre, hoci to bola bolestná spomienka, na ktorú som sa usilovala zabudnúť. Prečo mi doniesol práve tento žalm? Bála som sa citov, spätých s jeho slovami. „Pamätám si to,“ hlesla som.

„Bola si ešte celkom malá, keď som ťa počul, ako ho odriekaš. Vedela si to?“

„Nie, pane.“

Sklonil hlavu. „Tvoja mama už bola chorá. Mal som ju veľmi rád, najradšej zo všetkých sesterníc a bratancov. Vyrastali sme spolu. Správa o jej chorobe ma hlboko zasiahla. Často som chodil do vášho domu a modlil sa za zázrak… Raz, keď sa už blížil koniec, som vošiel do jej izby. Sedela si pri nej a ona ťa držala za ruku. Nezbadali ste ma, ani mama ani ty, a ja som sa neozval, nechcel som vás vyrušiť. Vtedy som ťa počul, ako spamäti odriekaš ten žalm. Odrecitovala si ho celý bez jedinej chybičky, od začiatku do konca. Koľko si vtedy mala, osem? Viac určite nie.“

„Sedem.“

Prikývol. „Oči mala zatvorené. Už bola veľmi vychudnutá, len kosť a koža, a predsa krásna. V tom okamihu z nej vyžarovalo čosi posvätné. Nijaký strach. Jej útočiskom a silou je Boh, pomyslel som si. Ani zákerná choroba ju neobrala o pokoj.“

Musela som si odkašľať a oči som zabodla do dlážky. Naozaj milé, že má na chorobu mojej mamy také šťastné spomienky. Ja teda nie.

„Pamätáš si ešte slová toho žalmu?“

„Pravdaže, pán môj.“

„Vtedy si im verila. Veríš im aj dnes? Veríš, že Boh je útočisko a sila v každom súžení?“

Zdvihla som hlavu. „Nie, pán môj.“

Koniec ukážky