Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Svadobné šaty

Svetozár Hurban Vajanský

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2011 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2011 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Katarína Tínesová, Kristián Leško, Martina Turanská

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0047-6

Pôvodná publikácia

Ukážka z elektronickej knihy

Svetozár Hurban Vajanský. Svadobné šaty. Mladé letá. Bratislava 1972. 269 s. Lýdia Kyseľová zostavila výber a napísala doslov. Magda Baloghová, zodpovedná redaktorka.

Svadobné šaty

Mestečko Burianovo bolo silne vzbúrené. Azda sa rozsrdili poctivé cechy proti magistrátu? Azda mestská kasa utrpela stratu defraudáciou?[1] Azda sa blíži Prušiak, alebo zemetrasenie pohlo okolité vŕšky? Oj, nie — veď pán Čaranský sa žení. Úžas!

Pán Čaranský sa konečne mohol oženiť bez potrasenia verejnej mienky burianovskej, keby si bol bral svojmu veku primeranú osobu — tak napríklad vdovicu Žablačku alebo pannu Knotkovú, alebo konečne i masívnu Králikovú. No on si berie kvitnúcu, chudobnú, zabudnutú ševkyňu, sirotu po človeku skaderuka-skadenoha, on, Čaranský, bohatý penzionovaný mestský pán radca! Úžas!

Ba čo to môže byť? Pani Kužeľka tvrdí, že sú čary vo veci, jej susedka zlostne poznamenala, že sa pán Joachim na starosť zbláznil. Jeho ešte tu i tu predsa mohli pochopiť — inu, mladé dievča, a špatná nie je — no na chuderu sypal sa dážď dôkladných kritík!

„Veď je to nesvedomitosť ulakomiť sa na peniaze a ísť za starca.“

„Zdalo sa, že je skromná — a tužibuď, koketka!“

„Už zabudla na svojho študenta, čo na ňu verše skladal.“

„Ktovie, či zabudla? — Starého berie, mladého ľúbi. ,Oženil sa starý pán‘ atď.“

„Eh, či sa bude pýšiť v čaranskovskej stolici proti kancľu.“

„Potmehúdol akýsi! Čo v tom ničibydle trčalo! No ja som vždy hovorila, že tiché vody brehy podmývajú.“

„Čo len povie jeho sestra?“

„Veru, veru! Dve gazdiné na jednom dvore. Mier domu preč!“

„Už kupovala u Grünbauma atlas na šaty! Povážte, z najdrahšieho brala! A kvety! Mašamódka[2]sama žasne nad nimi. Rovno z Viedne!“

„Mohla si veru šaty i sama ušiť! Dosť sa našila pre ľudí za peniaze.“

„Hja — pani — pani!“

„Nevídali takého panstva! Čaranský bude Čaranským, ale Mariša zostane Marišou.“

„A keď zdedí všetko po ňom? Veď Čaranský nemá potomkov, a taký mudrlant svetský, ako je ona, nepodá mu ruky ináč, až uvidí testament!“[3]

„Ah, ah! teda testament!“

„Ba aj intabuláciu[4] na polovičku majetku za živa, a po smrti všetko.“

„Úbohá Magdola! Čo sa natrápila pri bratovi!“

Medzitým, čo takéto zvesti leteli mestom, pán Čaranský čítal svedomite Neue freie Presse, ktorú bral za tretinu ceny z kasína,[5] a preštudujúc od začiatku do konca, navečer poberal sa do vínnej krčmy, sadol na svoje obyčajné miesto do kúta za okrúhly, čistý, no ničím nepokrytý stôl. Hostinský podniesol mu veľký hlatený pohár, v ňom „kotúľku“ vína, tak asi dve deci. Joachim doplnil pohár čistou vodou. Užijúc svoje tri „kotúľky“ anticky rozriedené,[6] bral palicu a klobúk a uberal sa o pol desiatej domov.

Aká flegma! Ženiť sa, a nevynechať ani jediného večera pre tri kotúľky.

Marienka Vítovská sedela pri svojom stolíku a šila, šila úsilne. Celé sklady beloskvúcej bielizne ležali na postieľke. Ach, aké jemné košieľky, len pomyslieť, a hlava sa zakrúti.

Ráno o desiatej prichádzal Čaranský a prezrel prácu.

„Len tá miera ma mrzí, pán radca,“ hovorila Marienka, „ak ste sa predsa mýlili!“

„Nie, nie! Celkom váš vzrast, vaša výška. Ja som zodpovedný.“

Marienka nahla sa nad šitie. Jej srdiečko strepotalo tajnou túžbou. V prázdninách zdržiaval sa u Čaranského mladý jurista[7] Branko Klasný, jeho príbuzný, šuhaj svieži, plný života. Často zastal pri jej oblôčku a rozprával svoje žarty, chválil jej pilnosť a útlu rúčku, hoci jej ukazováčik bol dopichaný, formálne tetovaný ihlou. Keď odchádzal, Marienka sa rozsmútila. Keď počula, že sa osadil ako advokát v Klátove, zamrelo v nej jej tiché, skromné srdce.

„Nuž, poviem vám tajnosť, ale ma nevyzraďte!“ začal starý pán. „Tieto pekné veci chystám pre nevestu môjho Branka. Ona je milé, no nebohaté dievča, chcem ju prekvapiť. Branka som od jeho detinstva rád videl, je živý, súci a poriadny človek. Celkom z iného dreva ako tunajší synkovia bohatých mešťanov. I Magdalienka je celkom uzrozumená s jeho voľbou.“

Marienka sa zas nahla nad šitie, no tvár jej zblčala rumencom.

Starý Čaranský potľapkal devu po červenom líčku.

„Len pilne, Marienka, Klasný súri so svadbou.“ Vyšiel.

Marienka odhodila z lona bielizeň a sadla do kútika. Teda ona šije svadobné rúcho pre jeho nevestu!

To on — on, po ktorom zatúžilo neraz srdce, nesmelá hlávka však neopovážila sa pomyslieť. Bláznivé srdce — čože tak nepokojne biješ v hrudi úbohej mladej devy?

Strašno pomyslieť, ako sa chytiť do ďalšej práce.

„Ach, pilná, pilná mademoiselle,“ počula razom vo dverách. Pani Žablačka zjavila sa na prahu.

„Ustala som, oddychujem,“ odpovedala Marienka a schytila zas bielizeň na lono.

„Aké šťastie, Marienka! Isto ja ti ho prajem z celého srdca. Ja nie som to, čo Knotková alebo Králiková. Bože môj, inu, závisť — nenechajú na človeku dobrej nitky. Klebety sem, klebety tam! A ja vždy hovorím, že skúsenosť a usadlosť je hlavnou cnosťou muža. A najmä v terajších časoch. Tí mladí žijú často s vetrom. Raz tak, zasa ináč.“ V očiach Žablačkiných zaskveli sa dobroprajné slzy. Ona bola vôbec osoba citu. Za nebohým Žablakom, pánboh mu daj slávu večnú, nosila celých päť rokov čierne šaty.

Koniec ukážky