Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Hadí ostrov na Čiernom mori

Anton Emanuel Timko

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2013 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2013 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Patrícia Šimonovičová, Jana Pálková, Slavomír Kancian, Katarína Tínesová, Jaroslav Geňo

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0041-4

Pôvodná publikácia

Anton Emanuel Timko: Hadí ostrov na Čiernom mori. J. Bežo a spol. Senica 1890. 47 s.

Bibliografické poznámky

Hadí ostrov na Čiernom mori

Rozprávka pre dospelú mládež od A. E. Timku

Tlačou a nákladom Jána Bežo a spol. v Senici

I

Bolo to v onom čase, keď krajinská výstava v Pešťbudíne slávila najskvelejšiu dobu svojej návštevy.

Statisíce navštevovateľov a obdivovateľov z blíza i z ďaleka, od hraníc i zo zahraničia prichádzalo do nádherného veľmesta krajiny, popásť si tam oči na nashromaždených a vkusne vystavených predmetoch a výrobkoch hospodárstva a priemyslu ľudského — a tiež i príjemne zabaviť sa na radovánkach, ktoré tam pre navštevovateľov výstavy sriadované bývaly.

A že príležitosť túto poskytujúcu možnosť videť divy umu ľudského, na jednom meste nahromadené, nezameškal nikto, komu okolnosti dovolovaly, zavierať možno z toho, že ta rojili sa obdivovatelia zo všetkých tried ľudstva.

V istú nedeľu odpoľudnia rojilo sa neobyčajné množstvo ľudstva do miestnosti výstavy, zajiste cielom nejakého nového podívania. A tak tomu bolo skutočne.

Zvedavosť ľudskú nehnalo ta nič iného tak mocne, ako podívanie sa na neobyčajné predstavenie smelého umelca akrobatu, rodom francúza, ktorý na volnom prieči vysoko v povetrí, balónom do ohromnej výšky ťahanom, rozličné kúsky z gymnastického umenia po prvý kráť obecenstvu pešťianskému predstaviť hodlal.

Ohromné tlupy ľudu, divákov to zvedavých nashromaždily sa zvláštne pred hlavnou budovou výstavy, odkiaľ odvážlivý vetroplavec do výšky na balóne povzniesť sa mal.

Netrpelive čakal ľud na hodinu, v ktorej umelec, akrobata svoje krkolomné kúsky v povetrí prevádzať počal.

Konečne povzniesol sa zelenej barvy a rozsiahleho objemu balón do výšky, majúc na miesto ľodky alebo koša u spodku na dvoch mocných povrazoch visiaci a pripravený prieč, na ktorom umelec sediac, do hora dvíhať sa dal.

A sotvy že sa balón na pár siah do výšky povzniesol, už umelec počal vyvádzať svoje krkolomné kúsky, používajúc pritom malej červenej zástavky.

Mnohý z čitateľov snaď už videl obyčajných kočujúcich gymnastikov, na povraze alebo na drôte toto umenie prevodzujúcich, a podivil sa snaď nad zrúčnosťou týchto ľudí: ale také krkolomné kusy a výkony, jaké tento francúz na úzkom prieči vysoko v povetrí vystrájal, to dopriano bolo videť len tým ľudom, ktorí v spomenutú nedeľu a v nasledujúcich dňoch peštianskú výstavu navštívili.

A preto nechýbalo tu na výkrikoch podivenia nad ohromnou smelosťou a zručnosťou tohoto umelca, ktorý z minúty na minútu vystupoval vyššie do výšky, a tak zraku divákov vždy menším a menším sa stával.

Konečne dosiahol balón takej výšky, že sa len jablku podobným stal, umelec ale na prieči pracujúci už viac ani k rozoznaniu nebol.

V tú dobu neozbrojené oku ľudské už žiadon požitok na umení akrobata nemalo.

Ale diváci boli opatrní, aj na ten prípad sa zaopatrili a sice ďalekohľadmi a zväčšujúcimi sklami. Kto taký nástroj sklený pri sebe mal, ten vytiahol si ho z kapsy a pomocou jeho zväčšil si balón a vetroplavca pod ním stonásobne.

Pri samej nádržke, uprostred námestia hlavnej budovy, mesto svoje zaujímajúcej stál v tú dobu elegantný mladý muž. Bol on ešte viacej mladík nežli letilý muž. I tento použil skleného nástroja jasnovida ku stopovaniu pohybov balóna, rovno nad hlavou vo výške plávujúceho a pásol zrak svoj na odvážlivom umení akrobata.

V najbližšej dialke od neho, na drevených stoličkách, sedel tam letilý muž, dlhšiu dobu pohyby balóna v povetrí bystrým okom sprevádzajúc. Lež dlho ho to nezajímalo, poneváč slobodným okom nebolo mu dopriano dokonale videť, čo sa v povetrí pod balónom dialo. Pri mužovi tomto sedeli tu dve dámy, majúce obličaje svoje hustými závojmi zastreté.

I povšimnul si nesnádze suseda svojho mladý muž. A zdvorilosťou pudený, s uctivým oslovením podal neznámemu pánovi svoj jasnovid. Cudzí pán pozdvihnúc svuj zrak do výšky, premeral najprv úslužného mladíka od hlavy do päty a potom ostýchave prijal podaný sebe jasnovid. Priložil ho ku očiam, napravil si skrútku a zieral do výšky, stopujúc beh balóna. Pri tom všetkom ani slovíčka, ktorým by bol dal na javo svoje prekvapenie, nevyšlo z úst jeho. Po malej dobe, celkom mechanične, podal starý pán jasnovíd najbližšie sediacej dáme. Táto pozdvihnúc závoj z tváry, priložila sklený nástroj k očiam, a hľadela na balón.

To všetko trvalo len nekoľko okamihov.

Lež chcel to náhoda, že mladík, vlastník jasnovidu, práve v tú dobu oprel zrak svoj na dámu, keď ona svoj závoj z tváre zodvihla — a zraku jeho v tom objavil sa anjelskej tvári podobný obličaj.

Nepretržite zahľadel sa mladý muž do tej nežnej, bájočnej krásy tváre, tak že obraz obličaja toho na veky utkvel v pamäti jeho.

Po složení jasnovidu od očí, zahalila dáma náhle svoju tvár a podala pánovi nástroj nazad. Tento opäť mechanične, jako ho bol prijal, s kývnutím hlavy a malou poklonou odovzdal ho svojmu mladému susedovi.

Dej tento odohral sa tak nenuceným spôsobom, akoby osoby tie sebe známe boly, a medzi nimi nejaká spolupatričnosť bola panovala. Avšak opačne. Osoby tieto boli nášmu mladému mužovi úplne neznáme, ba nikdy predtým v živote svojóm sa neboli videli.

O malú dobu nato pozdvihnúc sa zo sedadla starý pán i s oboma dámami, zanechali toto hlučné miesto a ztratili sa v davoch ľudstva. Keby ale boli pozornosť svoju venovali okolo sebä, boli by iste zpozorovali, že onen mladý muž v zápätí jich nasleduje, a všemožne hľadá príležitosť, jako by sa s onou mladou dámou, ktorá cez jeho jasnovid na balón a umelca zierala, do bližšieho styku, a možno-li i do rozmluvy prísť mohol.

Nemo obzieraly si oné tri osoby výstavné články v budovách, nepýtajúc od nikoho vývod, ani s nikým do rozmluvy sa nepúšťajúc.

Z budovy do budovy chodiac, a na všetko, čo sa okolo nich deje, mladšia z dám pozornosť svoju venujúc, konečne zpozorovala, že onen mladý muž, ktorý im u nádržky s jasnovidom poslúžil, v pätách všade jich nasleduje.

To jej bolo nápadným.

A pozorujúc na kroky a pohyby mladého muža, prišla k tomu presvedčeniu, že sa v domnenke svojej nemýli.

Použijúc príhodného okamženia, keď mladý muž inému predmetu pozornosť svoju venoval, naklonila sa ku druhej, sprevádzajúcej ju dáme a tíškom nečo jej sdelila. Potom obe dámy pristúpily ku starému pánovi, ktorý venujúc jim posluchu, — v okamžení zamierily kroky svoje ku východu budovy a pospiešac ku portálu výstavy, na najbližší povoz vysadnúc — dali sa odviesť do mesta.

Mladý muž, ktorému zjav driečnej dámy nijako nedal pokoja, pospiešil tiež, a stopujúc jejich sa vzdialenie, zpozoroval náhly odchod jejich z výstavy.

Vtenkráť preriekol sám k sebe mladý muž: „Keby mi nebe poprialo bližšie sa soznámiť s oným bájočným stvorením a len jedenkráť sa s ňou shovárať, polovicu života môjho dal by som zato, — lež darmo, v labyrinte veľkomesta, kde teraz počas trvania výstavy na statisíce cudzieho ľudu sa hemží, to mi je zhoľa nemožno!“

S jakýmsi divným pocitom vrátil sa mladý muž zpiatky do miestnosti výstavy, a pospiešac do najbližšieho hostinca, zmiernil žížen svoju pohárom penavého. A bár si pritom i vonné havannah zapálil, zjav dámy mu z mysle mu neschádzal a ničím sa zapúdiť nedal.

*

V hlavnomestskom hoteli u „loveckého rohu“ nachádzame toho samého večera, keď sa hore opísaný dej v miestnosťách výstavky odohral, vo zvláštnej dvorane shromaždenú, z troch osôb pozostávajúcu rodinu. V uzatvorenej izbe, ku ktorej ešte jedna menšia alkóva priliehala, sedeli u stola na baršúňových kreslách dve dámy, kdežto obstarný pán, opretý na opierke pohovky vypúšťal husté kotúče dymu voňavej cigary.

Obe dámy mali pred sebou nastolenú servicu s čajom. Staršia pani, u ktorej ešte stopy nezaniklej krásy zrejme vídať bolo, sedela oproti mladšej, ešte sotvy dvacať rokov čítajúcej slečny, majúc opretý zrak do krásnych ťahov jej obličaja.

Medzi prítomnými osobami plynul tichý rozhovor, ktorý zväčšej časti od starého pána pochádzal.

Bol to Vladimír Ivanovič so svojou manželkou Afanásiou a dcérou Olgou.

„Dušenky moje ľúbe!“ — velil zrazu otec, — „ja som už rozvážil na mysli, čo by nám v tomto páde najprospešnejšie činiť bolo.“

— „Hovor baťuško, hovor! čo je tvojou mienkou. My ťa poslúchame“ — riekla jeho pani.

Koniec ukážky