Mário Nicolini

Stretnú sa kresťan, moslim a žid…

© Mário Nicolini, 2018

Foto © Zora Pauliniová, 2018

Design & Layout © Zuzana Číčelová, 2018

Slovak edition © Artforum, 2018

Vydanie knihy z verejných zdrojov podporil Fond na podporu umenia.

Kniha, ktorú držíte v rukách, vyšla aj vďaka nášmu spojeniu s 582 s. r. o.

Na cestu

Uskutečnit a publikovat upřímný přátelský rozhovor mezi duchovními tří abrahámovských náboženství, židovství, křesťanství a islámu, konaný v našem koutu světa, kde náboženství jako takové a všechny tři jednotlivé školy víry narážejí na staré i nové předsudky, na hradby strachu a neznalosti, je odvážný a záslužný počin.

Čtenář se dozví spoustu zajímavých a užitečných informací o jednotlivých náboženstvích „z první ruky“ – nikoliv z encyklopedií psaných s chladným odstupem, nýbrž bezprostředně od lidí, kteří tyto duchovní hodnoty skutečně žijí, snaží se je vtělovat do své každodenní praxe. Ve vzájemném rozhovoru se pokoušejí je vysvětlit tak, aby byly srozumitelné jak lidem z ostatních náboženských tradic, tak i sekulárním čtenářům, přičemž odolávají pokušení agitovat pro sebe či snižovat vážnost těch druhých. Nejde přitom jen o vzájemnou zdvořilost, která by zakrývala či banalizovala rozdíly.

Oba faráři, imám i rabín jsou jasně zakotvení ve svých náboženských tradicích a komunitách, avšak toto zakořenění a věrnost vlastní identitě a vědomí rozdílů jim nepřekáží v otevřenosti vůči druhým, nebrání schopnosti nezaujatě a vstříčně jim naslouchat a ptát se, čím mne druhý může obohatit. Vzácným obohacením je přitom už sama zpětná vazba: dialog dává možnost nejen lépe porozumět těm druhým, ale zejména lépe porozumět sobě samým.

K pravdivému sebepoznání výrazně napomáhá možnost vidět se očima těch druhých. Nikdo nikdy neviděl svou vlastní tvář – známe jen její převrácený obraz v zrcadle. Druzí nám někdy nastavují zrcadla pokřivená předsudky či lichocením. Jen reflexe skutečně upřímných přátel nám opravdu prospívá.

Z trialogu (resp. tetralogu) duchovních, skvěle vedeného a strukturovaného inteligentními otázkami a podněty zkušeného moderátora, vyzařuje poctivá přátelská atmosféra. Není už to samo vzácným zábleskem naděje do našeho světa, tragicky zraňovaného těmi, kdo ničí etické poklady náboženství a energii, určenou k uzdravování světa a kultivaci lidství, zneužívají a přetvářejí na nebezpečnou sílu vzájemné nenávisti až k rozpoutávání ničivého násilí? Nukleární zbraně mohou naši planetu obrátit v trosky. Ale i náboženství, proměněná ve zbraně, mohou zničit celé civilizace, tragicky zdevastovat lidské duše i mezilidské vztahy.

Rozhovor zástupců tří náboženství, obsažený v této knize, není zaměřen pouze na tato náboženství a jejich vzájemné vztahy. Duchovní si uvědomují potřebu komunikace věřících s nevěřícími, přičemž zazní cenná zkušenost, že spor víry a nevíry se neodehrává jen mezi lidmi a lidskými skupinami, ale často v jednotlivých lidech, v jejich myslích a srdcích. Teprve víra, která prošla očistným ohněm pochybností a kritického myšlení, je zralá k tomu stát se kompetentním partnerem v dialogu s nevěřícími a agnostiky, se sekulárním humanismem a soudobou kulturou a vědou.

Nebezpečí fundamentalismu a fanatismu nejsou uchráněna žádná náboženství, ani ateismus, záleží nikoliv na názorových systémech, nýbrž na duchovní hloubce a morální kvalitě lidí.

Kniha rozhovorů farářů, rabína a imáma představuje v našich podmínkách dnes významný krok na cestě, na níž je nutné pokračovat.

Tomáš Halík

Praha, júl 2018

Úvod

Dňa 23. januára 2018 sa v bratislavskom Pálffyho paláci stretli tri stovky ľudí, aby počuli židovského rabína, katolíckeho a evanjelického kňaza a moslimského imáma hovoriť o pohľade troch monoteistických náboženstiev na podstatné otázky nášho sveta. Diskutovali o tom, čo spája ich náboženstvá, ale aj o tom, aké otázky, pochybnosti či predsudky stále stoja v ceste úplnému zmiereniu. Hovorili múdro, autenticky, presvedčivo. 

Zazneli slová o novej kapitole v medzináboženských vzťahoch na Slovensku. Bol to nepochybne veľký deň pre dialóg, porozumenie a zblíženie. Formálne a neformálne kontakty uskutočňované v rámci ekumenických inštitúcií, spoločných bohoslužieb či podujatí za zatvorenými dvermi vstúpili novým spôsobom do verejného priestoru. 

Ľudia to ocenili, stáli vonku v radoch a potom popri stenách a na zemi v dvoch sálach Pálffyho paláca. Rovnako populárne bolo aj turné po stredných školách v regiónoch Slovenska, ktoré predchádzalo bratislavskej diskusii. Hlavnými hosťami diskusií sú duchovní predstavitelia troch monoteistických náboženstiev – židovský rabín Misha Kapustin, evanjelickí kňazi Ondrej Prostredník a František Ábel, starokatolícky kňaz Martin Kováč, katolícky kňaz Felix Mária a moslimský imám Mohamad Safwan Hasna. Pozvanie na podujatia okrem nich prijali katolícky kňaz Anton Ziolkovský, filozof Egon Gál a politológ Jozef Lenč.

Samozrejme, niečo podobné tomu, čo sa deje počas týchto stretnutí, už niektorí zažili. Zúčastnili sa tradície ekumenických bohoslužieb na festivale Pohoda, pri príležitosti cirkevných sviatkov alebo výrazných sekulárnych momentov, akými boli napríklad modlitby za Európu na začiatok slovenského predsedníctva v Európskej únii. Boli na prelomových pražských aktivitách komunity okolo Tomáša Halíka každoročne vrcholiacich na konferencii Forum 2000.

Je skvelé, že aj na Slovensku je na čom stavať. V tomto prípade ide o väčšie podujatia, množstvo menších aktivít a drobnú prácu rôznych mimovládok, nadšencov, minoritných skupín, ktoré po Novembri 1989, a dokonca aj pred ním, začali so zbližovaním ľudí, kultúr a náboženstiev v duchu otvorenej a solidárnej spoločnosti. Po uvoľnení komunistickej totality mnoho z týchto podujatí stavalo na hlade po duchovnosti a bolo inšpirovaných východnými náboženstvami a filozofiami.

Dialóg cirkví tiež priniesol v ostatných rokoch svoje výsledky, napríklad pozoruhodné vyhlásenie predstaviteľov katolíckej a židovskej obce k výročiu vzniku Slovenského štátu v roku 2016 alebo ich spoločné cesty do Svätej zeme a do Ríma. Je dôležité, aby sa poznanie a porozumenie medzi formálnymi autoritami teraz dostalo medzi veriacich. 

Voči moslimskej komunite však doteraz prevládal rezervovaný prístup až kritický odstup, najmä pod vplyvom teroristických útokov radikálnych islamistov a migračnej krízy. Napriek tomu, že Islamská nadácia na Slovensku, najvýraznejší hlas tunajších moslimov, opakovane odsúdila zneužívanie Koránu na páchanie terorizmu, mnoho Slovákov si kladie otázky o mierovej povahe islamu a podlieha obavám z toho, aby islam, ak by získal výraznejšie postavenie v spoločnosti, neukázal svoju radikálnu tvár.

Najčastejším predsudkom, s ktorým sme sa na stredných školách stretli, bolo tvrdenie, že moslimovia si nevážia iné náboženstvá. Čiastočne sa tento strach opiera o tragické svedectvá kresťanov na krízou zmietanom Strednom východe. Podstatným dielom však k šíreniu predsudkov prispieva populistická rétorika zo strany politikov, od krajnej pravice až po politický stred.

Všade na svete je medzináboženský dialóg dlhou, kľukatou a trpezlivou cestou. Medzináboženské hnutie dnes zažíva tretiu etapu svojho vývoja. Počiatočné kontakty nastali medzi dialogicky zmýšľajúcimi ľuďmi na periférii jednotlivých náboženstiev. Revolučné šesťdesiate roky 20. storočia priniesli vstup do verejného priestoru a kritiku spoločenských pomerov v duchu sociálneho učenia. Odvtedy sa dialóg etabloval priamo v cirkevných štruktúrach a vznikli nové ekumenické (kresťanské) a medzináboženské organizácie. 

Na Slovensku to nie je inak. Je to najmä príbeh odvážnych ľudí, ktorí nachádzajú silu prekonať seba a natiahnuť ruku cez plot. Aby nastal skutočný pokrok, mal by medzináboženský dialóg prebiehať na všetkých úrovniach – medzi duchovnými lídrami, teológmi, v náboženských spoločenstvách a tiež medzi ľuďmi. Voľbou vhodných tém aj foriem však môže a musí prekročiť hranice náboženstva a komunikovať so svetom, najmä s vedou, politikou a biznisom.

Aktéri občianskej spoločnosti majú v medzináboženskom dialógu svoje miesto. Práve oni môžu dosiahnuť tam, kam štát, cirkev alebo médiá často nedosiahnu – priamo do ľudskej mysle a srdca. Áno, platí to pre všetky tradičné inštitúcie. Cirkevné hierarchie sa vlne sekularizmu prispôsobujú pomaly, často uprednostňujúc usadlícky, nie hľadajúci postoj, čím strácajú kontakt s ľuďmi.

Medzináboženský dialóg dokáže novými formami diskusie, duchovnej meditácie, spevu, modlitby a aktívneho života v komunite osloviť mladú generáciu, ktorá nejaví záujem o tradičné chodenie do kostola. Preto by mali cirkvi vnímať mimovládne organizácie ako partnera a rešpektovať ich autonómiu. Ich prostredníctvom dokážu zasiahnuť širší okruh publika, ale aj získať poznatky a impulzy pre vlastný rozvoj.

Medzináboženský dialóg nie je v rozpore s ohlasovaním viery. Je mu však cudzie obracanie na vieru a mnohé medzináboženské organizácie to vo svojich štatútoch priamo zakazujú. Ako najlepšie svedectvo o viere postačuje vlastná prítomnosť a skutky. Je prirodzené, že človek vstupuje do dialógu z pozície vlastnej identity, s ochotou (túžbou) obohatiť sa poznaním iných. Načerpať tie zrnká pravdy, ktoré na iných náboženstvách vyzdvihuje napríklad deklarácia Nostra Aetate, vzácny dokument reformného Druhého vatikánskeho koncilu.

Séria diskusií Stretnú sa kresťan, moslim a žid… odpovedá na autentickú potrebu zdola. Dezilúzia z demokracie, kríza inštitúcií, lož ako politická metóda, primitivizmus verejných debát a duchovné vákuum podporujú cestu mladej generácie k cynizmu, apatii a radikalizácii. 

Dokáže potenciál pravdy, lásky, osobného zážitku a pozitívneho príkladu zvrátiť toxické prúdy? Dokážeme sa napriek rozdielom zhodnúť na podstatných veciach? Nadšenie žiakov a učiteľov na školských diskusiách aj popularita verejných vystúpení svedčia o tom, že áno.

Stále je to na Slovensku vzácny pohľad, vidieť spolu hovoriť rabína, kňaza a imáma. Takéto stretnutia nesú silný odkaz ostatným – ak to dokážeme my, dokážeme to všetci.

Obdivujeme veriacich všetkých duchovných tradícií, ktorí vo svojej každodennej činnosti v riadiacich orgánoch cirkví, farnostiach či spoločenstvách ukazujú láskavú tvár voči ostatným. Ich dielo medzi ľuďmi je neoceniteľné, nechceme ho nahradiť. Obdivujeme aj agnostikov, sekulárnych humanistov a ateistov, ktorí veria v zlepšovanie človeka a možnosť dosiahnuť mier vo svete a pripúšťajú, že náboženstvo, ako veľakrát v minulosti, k tomu môže prispieť aj dnes.

Nevytvárame automatický súhlas alebo prijatie názoru druhého. Vytvárame bezpečný priestor, kde sa môžu ľudia rôznych názorov a svetonázorov stretávať a viesť dialóg. Vytvárame populárne, verejné formáty, v ktorých sa takéto myšlienky môžu šíriť ďaleko nad rámec vlastných komunít. S nádejou, že budeme spoločne konať v prospech jednej ľudskej rodiny. 

Všetci zúčastnení duchovní by radi odkázali čitateľke či čitateľovi tejto knihy, že v nej predstavujú predovšetkým vlastné názory. Ide o pohľady jedného rabína, dvoch kňazov a jedného imáma. Predkladané dielo nemá ambíciu dosiahnuť úroveň teologického dialógu. Jednoznačne si však kladie za cieľ zasiahnuť myseľ a srdce človeka. V našich rozhovoroch zostávame v ľudskej rovine, a to aj preto, že takto podaná viera podľa nás vo verejnom priestore chýba najväčšmi.

Kniha je výberom toho najlepšieho, čo zaznelo počas diskusií na dvadsiatke stredných škôl a piatich verejných vystúpeniach po celom Slovensku. Okrem toho sme v rozhovoroch strávili ďalšie hodiny, aby sme rozšírili spektrum tém pre túto knihu. Študentom, učiteľom, dobrodincom a ľuďom, ktorých sme doteraz stretli na svojich cestách, ďakujeme za ochotu prijať nás medzi seba a viesť s nami dialóg. Tieto myšlienky predkladáme verejnosti v nádeji, že budeme môcť pokračovať na ceste od duše k duši, sprevádzaní rovnakým záujmom a láskou.

Ústredným posolstvom väčšiny svätých textov je všeobjímajúca láska. Všetky náboženstvá spája Zlaté pravidlo: Rob druhému to, čo chceš, aby druhí robili tebe. Ako ľudia nemáme rovnakú identitu, ale máme rovnaké základné hodnoty a potreby. 

Zostaňme vyladení na frekvenciu dialógu. Spája nás zodpovednosť za seba a za tento svet. Poďme von a konajme.

Mário Nicolini

Bratislava, júl 2018

O ateistoch a agnostikoch

O čom a akým spôsobom môže veriaci hovoriť s človekom, ktorý buď hľadá alebo odmieta Boha?

Felix: Niekedy sa mi zdá, že sa lepšie porozprávam s ateistom ako s veriacim človekom. (Smiech.) Tým, samozrejme, nemyslím priateľov, s ktorými sa pravidelne stretávam v medzináboženskom dialógu. Problémy, ktoré zdieľame ako ľudia bez ohľadu na to, či sa niekto hlási k náboženskému vyznaniu alebo nie, nás spájajú a nútia, aby sme spolu hovorili. Podľa mňa otázka, či sa s niekým dá alebo nedá hovoriť, nezávisí od toho, či sa hlási k nejakej viere alebo nie. Záleží od jeho základného ľudského nastavenia, či je ochotný prekročiť hranice svojho sveta a uvedomiť si, že so svojím názorom nie je jediný a že v jeho bezprostrednej blízkosti alebo v širšom svetovom kontexte existujú ľudia, ktorí majú celkom iný pohľad na svet.

Ateisti sú často pokladaní za niečo odstrašujúce, hrozivé, zlé. Takéto vnímanie bráni nášmu kresťanskému poslaniu hľadať a skúmať pravdu. Pocit, že sme vlastníkmi pravdy, nás zväzuje. Môžeme si však dovoliť nespoznávať aj postoje a názory ľudí, ktorí neskúmajú alebo odmietajú Boha? Skutočne sa s nimi nemáme o čom zhovárať? Občas mám pocit, že ich musíme presvedčiť – a musíme a musíme.

Aby sme sa nastavili na dialóg, zdôraznime si sami pre seba, prečo veríme. Mám jasno v tom, čomu vlastne verím? Takáto úvaha môže byť obohacujúca. Objasniť si, čo mi viera dáva a čo chcem ponúknuť. Do dialógu predsa vstupujem s tým, že niečo ponúkam. Nepresviedčam, ale ponúkam! V niektorých cirkevných dokumentoch sa hovorí, že my sami spôsobujeme ateizmus. Tým, že nežijem autentické kresťanstvo, ateistu presviedčam, že vybrať sa hľadať smerom k náboženstvu naozaj nemá zmysel.

Misha: Keď hovorím o viere, vnímam analógiu so stromom. Strom má dve časti – nadzemnú a podzemnú. Viera predstavuje koreň, podzemnú časť stromu. Keď je viera hlboká, koreň ide hlboko do zeme. Keď chce človek ukazovať svoju vieru, korene vychádzajú spod zeme. Toto je však nebezpečné pre ostatných. O podobných ľuďoch môžeme povedať, že sú fanatici. Viera je osobná.

Každý človek v niečo verí. Je to úplne prirodzené. Ateista tiež má svoju vieru – možno v seba, možno v ľudstvo, možno v peniaze. Nadzemná časť stromu ilustruje, ako človek prejavuje svoju vieru, čo iní ľudia môžu ochutnať, počuť, vyskúšať, keď s ním prichádzajú do styku. Ide o vzťahy medzi jedným človekom a druhým. Keď sa príde ku mne modliť iný žid, nebude ma zaujímať, aká silná je jeho viera. Nemám to ako zhodnotiť. Keď mi prídu na bohoslužbu ľudia inej tradície, nepýtam sa ich na otázky viery. Zaujíma ma, ako sa majú, aké problémy ich trápia, hovoríme skôr o praktických veciach. Som si istý, že človek vie vyjadriť svoju vieru cez vzťahy s inými ľuďmi. Ak mi niekto povie, že je ateistom, možno je pobožnejší ako ja.

Ondrej: Keď sa s niekým stretnem, ten človek nie vždy povie: Ja som ateista, ja sa s tebou rozprávam ako s vyznávačom toho alebo onoho náboženstva. Myslím, že často to je aj tak, že človek, ktorý sa formálne hlási k nejakej tradícii alebo v nej vyrástol, môže mať tiež vážne pochybnosti o existencii Boha. To, ako o Bohu hovoríme, respektíve o ňom nedokážeme hovoriť, závisí od našich vnútorných životných zápasov. Je to veľmi zložitá téma. Definovať niekoho ako ateistu a iného ako veriaceho nie je vôbec jednoduché. Každý sme podľa mňa zároveň veriaci aj neveriaci. Ale tie témy, ktoré nás spájajú, sú základnými témami spolužitia ľudí v spoločenstve. Skôr by som povedal, že je to vlastne všetko, čo nás trápi, kde nás tlačí topánka v našej spoločnosti. Sú to otázky životného prostredia, otázky spoločenského, politického usporiadania spoločnosti, v ktorej žijeme. S tým úzko súvisia ľudskoprávne otázky. Ja by som povedal, že sa musíme vedieť rozprávať o všetkom. To je môj príspevok, s ktorým ja ako kresťan, ako veriaci vstupujem do komunikácie v rámci spoločnosti.

Felix: Ja si v podstate myslím to isté. Spoločenský život, problémy bežného života či už na dedine, v meste, v práci, v škole, v zdravotníctve, v justícii, to sú oblasti, kde naše náboženstvo nie je zásadným rozdeľovačom, práve naopak. Spoločné prieniky vieme nájsť pri hľadaní morálnych či etických zásad. Potrebujeme hodnoty, na ktorých sa vieme zhodnúť. Tieto hodnoty predstavuje Zlaté pravidlo. Keď chcem, aby mi robili dobre, aj ja budem robiť dobre. Ak nechcem, aby mi robili zle, ani ja nebudem robiť zle. Zlaté pravidlo nás môže orientovať v spoločnom hľadaní prienikov vo všeobecných životných otázkach. Myslím, že tu stále máme o čom rozprávať. Stále máme čo skúmať.

Pri všetkých týchto otázkach sa nemusím báť ponúknuť evanjelium. Nemôže to byť prvá vec, ktorú urobím, a nemôže to byť presviedčanie. Môžem len ponúknuť vlastný pohľad na tieto otázky.

Mohamad: Môžem s ním hovoriť napríklad o hodnotách, ktoré sú univerzálne a ktoré zdieľajú všetci ľudia bez ohľadu na vierovyznanie a kultúrne zázemie. V prípade človeka, ktorý Boha odmieta, by bola zaujímavá debata o tom, aké dôvody ho k jeho postoju vedú. Zaujímalo by ma, či sú jeho dôvody skôr emocionálne, napríklad nejaký negatívny zážitok z minulosti istým spôsobom spojený s vierou či niekým, kto ju reprezentuje, alebo či ho k jeho postoju vedú naopak intelektuálne úvahy.

Misha: Je zaujímavé, že niekedy prídu za mnou ľudia a najskôr mi povedia, že nie sú veriaci. Možno prichádzajú za mnou s otázkami, lebo za odpoveď nemusia platiť ako u psychológa. (Smiech.) Je to zaujímavé preto, že majú podobné otázky ako veriaci ľudia. Máme podobný život, problémy, konflikty. Myslím si, že v náboženstve máme právo informovať, máme právo povedať, kto sme, aké máme postoje k jednej alebo druhej veci. Minimálne platí, že každý máme slobodu voľby. Dnes je toľko vecí na výber, že často človek ani všetky nepozná. Nepýtame sa človeka, či je veriaci alebo neveriaci. Keď príde do synagógy návštevník, ľudia mu povedia: Vitajte. Nepýtajú sa, či je veriaci. Často vidíme otvorené kostoly a chodia do nich ľudia, ktorí vyzerajú, že nie sú pobožní. Možno si pekný kostol či synagógu chcú vychutnať z turistického pohľadu, poobdivovať, odfotiť. Pre nich je otvorený chrám informáciou, ktorá môže viesť k ďalším otázkam a skúmaniu. Sám som nedávno zistil nové veci o kresťanskej praxi na Slovensku. Bolo to pre mňa aj pre moju manželku zaujímavé. Nevedeli sme, čo je kalvária, a teraz už vieme. (Úsmev.)

Vždy existuje dialóg medzi ľuďmi patriacimi k rôznym náboženstvám. Rovnako ako dialóg medzi ľuďmi, ktorí sa cítia ateistami alebo agnostikmi. Ak človek v niečo neverí, ale vie, že takýto názor existuje, uplatnil svoju slobodu voľby. V jednej rozprávke princ uveril, že je kohút. Pretože mal moc, všetci sa mu báli povedať pravdu. Prišiel múdry človek a citlivo sa mu prihovoril. Princ nakoniec sám priznal, že nie je kohút, ale človek. Každý má právo na názor. Nemusí veriť, že Zem je guľatá a obieha okolo Slnka. Ale to neznamená, že to nie je pravda.

Koniec ukážky