Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Maroško študuje

Martin Rázus

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2007 Petit Press

Copyright ePub version © 2016 iAdverti

Copyright © 2007 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Zuzana Behríková, Tomáš Sysel, Soňa Oboňová, Pavol Lokša, Monika Morochovičová, Michal Vanek, Michal Garaj, Jozef Ozimy, Dana Lajdová, Bohumil Kosa, Beáta Dubovská

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0137-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2016

Pôvodná publikácia

Martin Rázus. Maroško študuje. Mladé letá. Bratislava 1968. 253 s. J. Horniš, editor. M. Mihálik, technický redaktor.

1

Prázdniny, radostné prázdniny!

Koncom augusta padne na vrchy sneh. Prvý sniežik je znakom pre lastovičky, i pre žiakov na okolí Sv. Petra Pavla. Deň—dva však, a je po ňom. Strmé končiare hôr znova sú šedé a usmievavé. Na Váhu pri Mosticiach je detí a detí. Tu sa pláva — ach! I Maroš príde sem a je bystrou hlavátkou. Na bruchu, horeznak, či bokom — na vode, pod vodou — jedno mu. Vyjde i na most a žups! — na nohy, či hlavou dolu… Ako to vidí od študentov. Hja, posledné dni slobody sú najsladšie!

Jednak vpadá i tieň do chlapcovej duše. Doma si všíma, ako sa otec s matkou rozprávajú. Ak príde k nim — zamĺknu. Tuší, o ňom musí byť reč. V neveľkom domci už je ich päť chlapcov. Všetky sedliacke mená, okrem Adama, sú tu zastúpené. Najmladší je Ondriško. A teraz ide o to, čo s najstarším, ktorý má v takomto dome pomáhať otcovi robiť na mladších. Ozaj pôjde do tej meštianky medzi pánčatá? Či len pekne k pánu učiteľovi, Horvajovi, ešte šiesty rok a potom do Viedne na zámočníctvo?

On by nedbal i ďalej do školy. Knihy má rád. I pochop má dobrý. Lenže — zavalitý Juro Drúčik je už učňom v garbiarni! Nosí ťažké čižmy a šurc.[1] Obrezáva so staršími učňami kraviny[2] a dobre mu je. Mrázik i Červeň pôjdu ešte k Horvajovi, ale potom za Jurom. Narobia huncútstva v učňovskej škole a pomôžu kravskými chvostmi Slovákom proti meštiankárom, Maďarom.

— A ja by mal do meštianky? — ježí sa strapatá Marošova hlava i pri myšlienke na to. — Ja s Gejzom od Glückov? S Hlucháňom, s ktorým sme sa ťali? S Koryčiarom, ktorého sme preháňali hen popri Váhu, keď išiel zo školy? A proti nim, svojim kamarátom? Hanba by ma musela o zem hodiť! Nie chlapci, ešte len i dievčatá, Anka Krdanka, Zuzka Lalovie, Eva Mrázikovie a ostatné by sa mi smiali. — Nie! — povie mamke po dlhom prežúvaní.

— Ja pôjdem s kamarátmi, i s Paľkom Kľuchajom k Horvajovi. Nepôjdem do meštianky.

— A prečo? — spýta sa ho mať ostro, poznajúc tvrdú kotrbu chlapčiska.

— Ja som nie pán!

— A chceš ostať večne žobrákom? — blysne jej bolestný údiv z veľkých modrých očí. — Nevidíš, koľko je vás na tej škvarke, čo máme z majetku?

— Bude treba pomáhať… — oduje gamby a očervenie ako rak.

— Pomáhať? Komu?

— No vám! Otcovi!

— Nám pomôžeš najlepšie, keď z teba niečo bude. Ty si ako tvoj otec. I ten len tak, len onak. Dobrý je ako kus chleba, ale nehybný ako klát. Tiež by nedbal všetko tak mať ako od počiatku sveta.

— No, vidíte! — vpadne Maroškovi kečka do zachmúrených zelenkavých očí.

— Aké vidíte? — tratí mať trpezlivosť. — Nijaké vidíte! Pozajtre pôjdeš so mnou na Nižný Hušták zapísať sa do meštianky! Učiť sa vieš, lepšie ako Koryčiar. Budeš sa učiť! Rozumieš?

— Dobre! — zašomre chlapčisko odovzdane. — Ale potom nepovedzte, koľko musíte na mňa nakladať! Tam treba inakšie knihy, zošity, cirkle[3] a linonáre.

— To je už moja vec. Do toho sa nestar!

Na tretí deň ide Kozovie Kramlíkuľa v sviatočnom na Nižný Hušták, kde je v ošumelej, starej budove sv. petropavlovská meštianka. Niekoľko krokov za ňou kráča syn, Maroš Plajbás, keď to už tak našli v matrike zaznačené. V ruke má svedectvo — samé jednotky. Ináč, cíti sa ako vtedy, keď mu otec vtlačil štajfák[4] na kostrbatú hlavu a poslal ho do kostola. Lenže sa teraz neobzerá. Oči má upreté do zeme, tak ide. I tak vie, ako posmešné pohľady letia za ním. Bodajú sa mu do mladej duše ani šípy z kuše. On vie, ako by i nevedel? Starí kamaráti sa mu smejú: — ahá, pánča, Maďar, žid…! Pánča, a ani len kone nemajú! A tí, ktorým ešte len nedávno pripravil katastrofu na lúkach medzi fabrikami kravskými chvostmi, čo tí? — myslí si. — Ako by sa mi nesmiali? A smiech je vždy horší ako zaucho.

— No, ideš i ty? — počuje naraz Koryčiarov hlas. — Servus!

— Servus! — zahučí z Marošových úst ako z prázdnej rúry. Ale nezodvihne oči zo zeme a tak ani nefľochne na naškľabenú, pehavú tvár nového kamaráta. Ani to servus neznie, ako by malo. Ale ser—h—vhus! Čo je on na také panské parády? Keby tá mamka vedeli! — preháňa sa mu v mysli ako búrka po oblohe. — Veď on nie pre to učenie. Čo by len! Ale pre čosi celkom inšie, a nik mu to neuverí! — päsťami utiera si oči. — Hm!

— Pánča! Pozrite, pánča! — zarazí ho pred poštou, kade sa hrnú do Školskej uličky k ľudovej škole slovenskej. — Ani sa už neobzrie! Taký pán!

— Iďte si svojou cestou! — ohriakne ich Kozová. — I vy buďte pánmi! Čo ty, Paľko Kľuchajovie, nepôjdeš tiež na rok do meštianky, há? — Maroš začuje hlas svojho dobrého kamaráta, ale nezodvihne oči. Hrnie ani stroj. Vie, mamka si raz umienili, musí to byť. Oni sú už taká!

To by však ešte všetko pretrpel. Ale niekoľko krokov, a pristaví ich tetka Lalovie, vysoká, vychudnutá, ako vozdĺž trahovaná,[5] Zuzkina mať. Tiež ide deti zapísať.

— A ty, Kramlíkuľa, — vraví susede bez najmenšej zlej myšlienky, — dáš len tohto chlapčiska na to farárstvo? Hubáč je — môže z neho byť…

Posmešný chichot detí a Maroš nepočuje viac. Skočí skoro bežkom. Predbehne i mamku. A šiel by bohvie kam, nech ho ona nezakríkne na rínku.

— Kde sa ta hrabeš? Len nejdeme na stoličný dom. Sem poď! A Maroš ide. Dobitý je ani Mrázikovie Šimľo, ked si ujec trochu vypijú a kôp dostane fantu.[6] Už mu je jedno!

Nezbadá, len keď sú na chodbe šedivej budovy, kde je viac ľudí a veľa panských detí. Maroš si stane do kúta. Mamka ho však pojme za ruku a vovedie k zápisu. Páni sú vľúdni. Jeden z nich nazrie do chlapcovho svedectva. Aj ho pochváli. S mamkou tí páni hovoria slovensky. Len medzi sebou tak, čo im nerozumieť.

Trochu sa mu uvoľní v duši. Do ruky mu vtlačia zoznam kníh. O chvíľu je von z tej šedej, ošúchanej budovy.

— No, odhryzli ti z nosa? — kára ho doma mať. — Ty somár!

— Však čo ja? — hundre si Maroš a počína ho zaujímať, ako podivne razí čerstvá tlač na tom zozname kníh. Aj číta si názvy — nyelvtan[7]… számtan[8]… ale nerozumie. Pán učiteľ Horvaj učil maďarčinu, ale len tak. Čomu však malý meštiankár jednako len porozumie, to je na konci zoznamu. Latin nyelvtan, német nyelvtan! — Naučím sa i nemecky a latinsky! — blysne mu v očiach. V tú chvíľu zacíti teplo v duši. Do jeho srdca preleje sa akási veľká žeravá túžba, v jej záplave utonie zrazu všetko utrpenie.

— A ja sa naučím i nemecky v škole! — chváli sa Anke Krdanke na uličke. — I nemecky, vieš?

— Čože to? — uškľabí sa mu biele dievčatisko. — My tiež už vieme handrkovať. Der — die — das, kapusta, či kvas. Je mi to zaň!

— To je nie nemecky.

— A ako? Však, Zuzka, je? — otočí sa za kamarátkou od Lalov.

— Čopo? — odpovie táto, priložiac ku každej slabike „p“ a zodpovednú samohlásku. — Topo—jepe—popo—nepe—mepe—ckypi! — zasmrká noštekom a ukáže zúbky ani myš. — Topo jepe…

— Eh, iď! — zgáni na ňu Maroš. — I latinsky sa naučím!

— A po latinsky vraj aj svinky hovoria, — zamieša sa práve došlá, bledastá Evka Mrázikovie nevinne.

— Náš ňaňka vravia, keď z chlieva počuť kvik, vraj to je latinsky.

— No, čo len váš ňaňka!

— Nič nevrav, Maroš! — postaví sa Eva smelo. — Ony veru vedia viac ako kvíkať. Kedysi sa tak hovorilo a ony to pamätajú.

Plajbás vidí, čosi sa stalo. Tu dnes nezaimponuje.[9] Pochváli sa teda mamke.

— No, vidíš, ty šomroš, — lapí ho táto láskavo za šticu. — A skoro som ťa musela viesť na ten zápis, ako teliatko do prvej paše na retiazke.

Pomaly sa začne škola. Maroš má už kníh, zošitov, cirkľov i linonárov! Ba ešte i farieb! Všetko nové veci. Do školy nejde bosý, ako chodil ku Horvajovi. I šatočky má poriadnejšie. Mamka na to dá, i keď je ich doma veľa, a ktovie, či už dosť. V triede sedí vedľa Koryčiara, ktorého kedysi len faktor[10]Haruľa obránil pred ním medzi humnami. Prepadol, musí ročník zopätovať. A Plajbás sa i trochu hanbí, i má sa jednako k nemu. Čo má robiť, keď slovka nerozumie? Učiteľ príde, učiteľ ide, keď cengá na chodbe. Všíma si — smeje sa, či hnevá? Usiluje sa zachytiť slovo, aspoň slovíčko. V prvých dňoch nejde ani to, hoc si spomína na slovká, čo im pán učiteľ Horvaj s trstenicou niekedy vtĺkal do hlavy. To je úloha — sedieť v triede, kde sa melie ako vo mlyne, a nič nerozumieť! Úloha veru! A ešte keď ti dá ten učiteľ pokoj. No! Ale keď sa ti prihovorí a ty zbadáš len potom, že ťa buchnú tí za tebou do chrbta: vstaň!

— Eh, veru je to! — vojde si Maroš neraz do vlasov a zadíva sa s otázkou na suseda Koryčiara. Na toho sa jednako len niečo prilepilo za ten rok. — Jožo, čo chce ten človek?

— Hovorí, aby si sa len učil… — pošepne mu a stiahne ho sadnúť si do lavice.

— Učil, učil! Ako, keď nič nerozumiem? — šomre Maroš.

— Nerozprávať po slovensky! — buchne ho zas ktosi do chrbta. — Tak sa nenaučíš!

Plajbásovi je už všelijak. Ani len to nevyrozumie, čo dajú na lekciu. Zas mu letí myseľ ta do šiestej triedy medzi horvajčiatka, kde sedí Mrázik i Červeň i Paľko Kľuchaj. Aj dostane sa im pri tých počtoch, ale aspoň tomu rozumejú. A tu ten učiteľ počtov, suchý a čierny ani murín, kričí a nadáva. Ostatní sú lepší, tí sa viacej smejú. Tento však nadáva. Hrkne i do žiaka, až mu vyletí krieda z ruky.

— Či všetci učitelia počtov musia nadávať? — myslí si Maroš a stíska kolená, aby neprišlo naňho. Čo mu povie, keď ho nerozumie? U Horvaja, keď dostal trstenicou cez chrbát, vedel aspoň, prečo dostal. Tam je nebo! Ale tu? — Ach, keby ma len obišiel!

— Plajbás Márton! — zaznie vtom drsný hlas učiteľov.

Maroša drgnú do chrbta — skoršie sa zbierať. I pehavec Jožo vyvalí naňho oči s náležitým súcitom. Koryčiar je dobrý chlapec.

— K tabuli! — mykne lakťom suseda. — Máš rátať!

— Panebože nebeský!

Maroš vyjde, i ukloní sa učiteľovi, ako vidí od druhých. Napne pozornosť, s kriedou v jednej — so špongiou v druhej ruke ponorí čie zelenkasté oči do počernej, zrancovanej[11] tváre pedagóga, ak by to zachytil! A ten hovorí. Vidieť, diktuje. Čo však z toho? Žiak nerozumie slovka — slovíčka nerozumie! Hľadí raz na učiteľa, ktorý — po stupňovaní hlasu poznať — zdá sa — stráca trpezlivosť. Tu sa zas zadíva na spolužiakov v laviciach. Hľadia naňho, šepocú, ukazujú mu číslice vo vzduchu. I Jožo Koryčiar mu ukazuje. On však nič. Blúdi tým plachým zrakom raz sem — raz ta. Mädlí kriedu v prstoch, i špongiu stíska v hrsti, až z nej voda kvapká. Na ovisnuté pery usadí sa mu akýsi podivný, nahorklý úsmev.

— Nevie maďarsky, — vravia žiaci učiteľovi.

— Nevie? Nech sa naučí! — nervózne sa pomyká a vstane. Vezme kriedu Plajbásovi z ruky a načiara niekoľko číslic na tabuľu. Žiak počína chápať. Pozná na prvý pohľad, sú to desatinné zlomky, podpísané v stĺpci. Treba to len spočítať. Spomenie si na Jura Drúčika, dnes už šťastného garbiarskeho učňa, koľko sa mu ušlo od Horvaja pri takomto vyratovaní. On, Maroš Koza, vedel to však ako hrachom sypať. Spočítať by azda nevedel? I teraz vezme kriedu do ruky, podčiarkne stĺpec, prejde očima po čísliciach a bez slovíčka raz—dva je hotový s príkladom.

— Nézze meg az ember! Pozrime sa! — rozťahuje i sťahuje sa tá suchá tvár, o nej nikdy nevedieť, či sa teší, a či hreší.

— Gazember! — odtlačí sa Marošovi v pamäti maďarské slovo. Učiteľ pohodí rukou a on pochopí z gesta, že má ísť na miesto. Položí kriedu i špongiu na kraj stola a ide. Sadne si ticho vedľa Joža Koryčiara. V zelenkastých očiach rezignácia a na perách len zatrpklý úsmev. Hja, tak je to tu sedliačikovi prejsť od Horvaja do meštianky a učiť sa ako pánčatá!

— Jožo, — spytuje sa Plajbás idúcky domov kamaráta, — čo znamená to gazember?

— No, gazember, — vysvetľuje mu Koryčiar, — to je taký človek, čo zabil otca alebo mater, vieš?

— Hej! — prikývne Maroš strapatou hlavou a pomyslí na učiteľa, čím ho to traktoval.[12] Bolo to pri tých počtoch inak. Ale tak je to s rečou, ktorej žiak nerozumie. — Ešte dobre, že Jožo prepadol! — uvažuje si v duchu. Čo by som si teraz len počal? Aspoň mi to vysvetlí správne!

A niečo mu ozaj i správne povie. Aspoň odkiaľ — pokiaľ je na lekciu z tej či z onej knihy. A Maroš sa to potom nadrie od slova do slova. Vyrectuje ani papagáj, i keď tomu vôbec nerozumie. Pamäť má výbornú — prečo by teda nevyrectoval, keď len o to ide? Vstáva včas, hneď po otcovi. O piatej. Keď je toho viac, i o štvrtej ráno, a učí sa, t. j. melie ústami nahlas ako šoporniansky mlyn. Iné deti sladko odfukujú. Tak je to učiť sa za pána! Veru ťažká vec!

A tie predmety? Počty ešte nejako len idú. Keď i nie hovoriť, ale rátať vie. Pán učiteľ Horvaj naučil toho dosť i pre meštianku. Dobrý učiteľ! I tú maďarskú mluvnicu ešte stroví. Odseky nie sú dlhé — dajú sa nabifľovať. Kreslenie a najmä latinčina, čo sa tu vyučuje ako nepovinný predmet, to je radosť. Najhoršie je s prírodopisom. Učiteľom tohto je celkom príjemný, usmievavý Rumun s trochu poďobanou tvárou. Lenže tu sú už odseky dlhšie, keď je i úľavou — podľa obrázkov vidieť, o čom je reč.

Takým obrázkom je hneď na počiatku knihy kostra človeka. Maroš si jej všimne. Článok o tom je nesmierne dlhý, juj! Na záhlaví číta: Az ember és a csontváza — človek a jeho kostra. Naučiť sa za jeden večer — nejde to! Veľa je to na lekciu, veľa veru!

— Ráno vstanem o štvrtej, — vraví Maroš mamke. — Ak by som zaspal, zobuďte ma!

Kde ho však budiť? Sám je ako natiahnutý budíček. Ako posteľ zapraská na znak, že už otec vstáva, skočí i on spoza stola. Tam má totiž postlaté, keď ich je už veľa v izbici. Kohúty kikiríkajú, von je už zima. Postaví si lampku na pec. Okrúhlučká, biela má zvláštnu rúru, kde sa zemiakový koch[13]pekáva. Slabé svetielko žiari, ako vie, na otvorené strany prírodopisu. Ľudská kostra sa škerí a na samom vrchu černie sa hrubšími literami: Az ember és a csontváza. Deti spia tvrdo. Mamka je tiež už hore. Len nevstáva ešte — keď sa počne sypať židovský otčenáš.

— Az ember és a csontváza, — hundre si Maroš, stojac na stoličke nad otvorenou knižkou. Lakťom si podopiera bradu a pri lampke, žižiavke,[14] mondokuje.[15] — Az ember… az ember… és… és… és a csont… csont… váza… az ember csont… az ember…

Číta slovo za slovom, ako nasleduje, a snaží sa vdlabať si ho do pamäti podľa tvaru, i miesta, i zvuku. — Az ember és a csont… csontváza… Hej, už to vie. I čo znamená. To je kostra človeka, ľudská kostra. Človek a jeho kostra — tak! Ale čo ďalej? Oči idú od slova ku slovu a jazyk to melie. Najprv riadok, potom druhý, čo to však znamená, kto vie? A čo sú to len za podivné slová… az állkapocs, az alsó állkap… az áll… odkiaľ to má on vedieť, že je to spodná čeľusť? Az állkapocs… az állkapocs… az állkapocs… vchodí si Maroš prstami do vlasov a rozstrapatí sa ešte viac. Na stenu oproti padá tieň tej hlavy. Taká je tam ako rozčuchraná kopa sena.

Na šomranie pretrie si i mamka oči a vstáva z postele. Tiež ju čaká práca — poriadiť dom a opatriť toľké žalúdky. V izbe je polotma. Zo dvora počuť ťažké údery sekery. Otec rúbe drevo. Keď chce ísť do fabriky, musí si najprv doma porobiť, čo treba. Maroš šomre ďalej pri peci: — az állkapocs… az alsó állkapocs… a kulcs… a kulcs… a kulcscsont… To myslí i mamka — bude kľúčová kosť. Zas však nerozumie, čo chlapčisko melie. Koná si svoju každodennú prácu a pospevuje si tíško z tých ranných. Tu i tu však jednako hodí okom v tú stranu. Lampka svieti šarvancovi do tváre, ruky tisnú ježatú hlavu, pery sa hýbu. Niekedy pokojnejšie, niekedy spurno, až zuby seknú do spodnej — az állkapocs — az áll… az ember és… és a csontváza — juj! Tak to trvá i hodinu. I viac. Netrpezlivosť myká ostrými črtami chlapcovej tváre, až osŕka.

— Ach, Bože, Bože, — zavzdychne si mamka, — načo si len pomiatol tie jazyky pri tej veži babylonskej?

— Ba ja si už azda celý jazyk dolámem! — vykríkne vtom Maroš. Načrie si do vlasov, skočí od pece červený, celý bez seba, schytí nešťastný prírodopis, brožovaný. Zdvihne ho a prásk o zem, až letia kusy na všetky strany. — Načo ste ma dali do meštianky? To ste ma len vy!

— „S Bohem já chci začíti,“ — pospevuje si mamka tíško a zametá. Čo mu povie? Pomôcť mu nemôže, a rozčuľovať sa? Vie, Maroš zas pozbiera rozletený prírodopis a pustí ten mlyn znova.

A ozaj je tak. O chvíľu, keď si už i jedovaté slzy päsťami poutieral, zaznie zas a už hladšie od pece: Az ember és a csontváza… az ember… Deti na šomranie budia sa jedno za druhým. Načúvajú tej podivnej reči. — Az ember és…

A na konci roka prinesie Maroš svedectvo dobré. Ba i dukát ako odmenu za pilnosť — na trikolórke.

— Pozrite, mamka! — pochváli sa doma.

— No vidíš! — vyčítajú mu tie nevädze v jej očiach. — A čo si sa mi nahundral, ty kadečo!

2

I druhý ročník skončí Plajbás šťastne. Zas dostane dukát na trikolórke za pilnosť. Pripnú mu ho na kabát pri spoločnej slávnosti v dievčenskej meštianke, kde sú už panské dievčatá, Elena z fabriky, Želka Kollárovie, i Irka z obchodu, niekdajšie horvajčiatka. Je tu i mnoho pánov a dám, pekne oblečených. Zavolajú mu — „éljen“ — nech žije, a on, červený ako rak, usiluje sa zmiznúť medzi chlapcami.

Nie je však vždy do tretice všetkého dobrého. Aspoň pre Maroša je ten tretí rok skoro osudným. Nie že by sa neučil ako prv. Drví sa svedomite a už sčasti i rozumie tomu, len hovoriť ešte nevie plynnejšie. Učitelia majú ho radi. I maďarčinár, čo nadáva chlapcom do mašín na umelé hnojivo. I poďobaný prírodopisec. Ba i ten počerný a zlostný matematik. S latinárom, bdelým najmä na svoje pekne vykrútené fúzy, je hotový kamarát.

Iné je vo veci.

Na jar sú zas voľby v Sv. Petre Pavle, čo obrátia pokoj na ruby. Starý Rubík nechce viac kandidovať. Zo Slovákov vystúpi dr. Strecha proti vládnemu Baltaffimu, ktorého, ako prv Kapussányiho — zas len rovno z Pešti sem poslali. Boj je veľmi ostrý. Vládni korteši chodia po obciach. Je sa, pije sa, podpláca sa i sľubuje — veď jest z čoho!

Maroša boj zaujíma ešte viac než ten za Rubíka. Už je väčší a vie si veci domyslieť. Do školy chodí s tisinkou[16] za klobúkom.

S Glückovie Gejzom, ktorý mu ju chce vytrhnúť, skoro sa pobije.

— Čo teba do mojej tisinky? — pichne doňho zrakom ani dýkou.

— Maďar to nemá nosiť!

— A som ja Maďar? — zasŕkne Plajbás, ohliadnuc sa na Kľuchaja, ktorý je už tiež tu, len o triedu nižšie. — Ja som Slovák!

— Ty si Maďar!… — hodí mu zas dobre chovaný a starší Gejza. — Dostal si dukáty za maďarčinu!

— Som ich ja pýtal?

— Maďar si, Maďar! — duplikuje mu ten do očí. — Do maďarskej školy chodíš. Maďarský chlieb ješ! Maďar si veru!

— Ja som tak Maďar, ako si ty nie žid, — stisne päste Plajbás. — A tisinky sa mi nedotkni, lebo ti vyrazím zuby! Choď a žaluj!

Po tejto rezolútnej výmene myšlienok chodí si Maroš i ďalej do školy s tisinkou za klobúkom. Žiak je dobrý, povinnosti si koná, čo mu kto? Národný boj ho stŕha. Dostane do ruky Slovenský týždenník a hlce tie riadky. Ešte je dieťa a už poznáva stav ľudu, z ktorého je i on. Vidí tú biedu i poníženie. Doma otec i mať len robia — drhnú od svitu do mrku, a len čo sa vyžije. Všíma si toho i v okolí. Poznáva hroznú, osudnú nemoc svojej rasy v poddajnosti a podkupnosti. Rozrušuje ho, keď počuje, ako vládni korteši rozdávajú erárne pasienky, hory a všelijaké výhody. A ľudia na to idú, z každej obce niekoľkí, ako muchy na lep. Rozmýšla, ako pomôcť? Píše volebné pesničky a rozhadzuje ich po uliciach v meste. Lepí ich na stenu. Niekdajší kamaráti, Drúčik, Červeň a Mišo Mrázikovie, sú už učňami vo fabrike. Odstydli od neho, ked sa on učí za pána. Niekedy i vykrikujú naňho zo sušiarní: farár… farár… z čoho si on už nič nerobí. Za volieb však zas akosi ožije staré priateľstvo. Maroš zachytí toho i onoho. Dajú hlavy dohromady. V noci potom rinčia okná a praskajú rámy. Nikto nevie, kto je v tom! U Kozov vo dvore sú porady. Učni vyjdú na Lehôtku, kam má prísť starý Glück, Gejzov otec, nahovárať. Povedia niekoľko slov známym i neznámym. Ženy naberú do šatiek skál, a keď Glück a jeho kamaráti schodia z koča pred krčmou, počnú ich tými šatkami obšívať. Len šatkami — no! Veru musia obrátiť, ked nechcú obísť horšie. Tí s kosierkami prídu, vyšetrujú — kto bol búriť? Kto bol? Akési chlapčiská sa tu popletali! Kto by ich tam vedel, odkiaľ sú a kam ich chytľan niesol?!

Popri tom učí sa Plajbás, a to svedomite.

— Syn môj, — napomína ho starostlivá mamka, ktorá vie, čo v ňom vrie, — dajže si pozor! Nože si daj pozor!

— Veď si dám! — vypne sa povedome.

— Až narastieš a bude z teba niečo — potom…

— Dotiaľ je ďaleko, mamka. I potom bude treba, i teraz je!

— Veď si ty, veď! — naprávajú ho istého dňa s mamkou i totka z Novej Vsi, i stará mať Kramlíkovie. — Ty, chlapče, nezídeš dobrým koncom z tohoto sveta.

— Prečo?

— Keď sa len nebojíš nikoho?

— Chovali ste ma slaninou, aby som bol silný, a pálenkou, aby som sa nebál nikoho! — smeje sa Maroš na dobré ženy.

V deň voľby nejde sa do školy. Kade by sa išlo, keď sú po meste kordóny vojska a žandárov. Žiakom je zakázané ísť do mesta. Maroš si však nerobí z toho veľa. Potuluje sa sem—tam po kútoch a zbiera nádeje. Zvíťazil kedysi Rubík, čo by nezvíťazil i Strecha. Skoro sa však roznesie, že Mostice, ktoré mali do tristo hlasov, majú len deväťdesiat. I ako opitých vodia hlasovať a hlasujú i mŕtvi. Tak veru!

V predvečer je na uliciach dusno. Roznáša sa všeličo, len dobré nie. Plajbás stojí na uhle pred poštou. Vidí bradatého Glücka hrdo si vykračovať. To je zle!

— Huncútstva sa robia. Panské huncútstva! — kričia rozrušené Mostičianky.

Vtom sa valí ohromná záplava ľudstva s krikom od rínku.

— Žandári ich ženú ani dobytok! — ukazuje Kľuchaj kamarátovi.

— Žandári? — napne sa Maroš a z očú mu vyšľahne nebezpečný oheň.

— Hej, bajonety sa im blýskajú… poď!

Skočia do bočnej uličky. Napchajúc si plné vrecká skál, vrátia sa medzi ľudí. Paľkovi vypadne skala z vrecka. Ktosi to zbadá a ohriakne ho.

— Načo sú ti tie skaly, chlapče?

Kľuchaj nečaká. Začervenie sa a poď vnohy.

Maroš ostane sám. Moce sa v ohromnom zástupe, pridŕžajúc ťažké vrecká. Od pošty po Školskú uličku je kordón žandárov. Kosierky im vejú, bajonety blýskajú sa na slnku. Na rínok už nesmie nik zo Strechovcov. Celý tábor je tu, aby nebol kravál.

— Odkiaľ si ich chytiť? — premeriava si Plajbás diaľku od žandárov. — Hen je bočná ulica, do tej možno ujsť… odťahuje sa a berie skalu do ruky. Skala je tvrdá, ostrá a srdce bije prudšie.

— Toľkí sú tu, a proti niekoľkým!… — myslí si. — Nech sa oprú, hneď je kordón rozbitý! — Vyťahuje z vrecka ruku s poriadnou skalou…

— Chlapče, chlapče, čo robíš? — zarazí ho vtom známy hlas.

— Veď tí budú strieľať.

— Strieľať? — trhne ním. Ohliadne sa a vidí Stračkovie mamu. Tú, čo ho kedysi kávou chovala na rohu u Weissov. — To ste vy, mama?

— Ja, syn môj! — snaží sa ho ukryť pod bránou. Marošovi ovisne ruka. Skala ho už reže v hrsti.

— Choď, strať sa, nech ťa nevidia! — pobáda ho. — Zle by bolo s tebou.

Červený ako fakľa odtiahne sa do bočnej uličky. Vyprázdni vrecká pri čiernej fabrickej vode. Skál je pekná hŕbka. Zahľadí sa na ňu a líca mu horia hanbou, keď nepochodil lepšie ako kamarát Paľko.

— Čo už teraz? — mrzí sa sám na seba. — Tam sa nik neozve. Nik! A je ich veľa! — postáva pred ohromnou tmavou fabrickou bránou, hneď zas prestupuje z nohy na nohu. Ale z mesta nesie sa huk. To rozhodne. Pustí sa, bežiac rovno pred poštu.

— Klamári, švindleri! — udiera mu v sluch zďaleka. Keď dobehne k ohromnému zástupu, kordón je už preč. Ľudia kričia, zatínajú päste, nadávajú. Dajedny ženy i plačú, nariekajú. — Páni si spravia, čo chcú! Kupovali ľudí ani voly na jarmoku! Dali sa im napiť a hlasovali i mŕtvi, tak!

— Prehrali sme! — pochopí Plajbás a v mladej duší zosutí sa mu čosi, rozpráši na prach. Jasavá viera vo víťazstvo rozpadne sa v trosky. — Toľko nás je, a prehrať! — zatne hlavu, stisne päste a je i jemu do plaču. Keď sa spamätá, národ sa už valí ulicou na rínok pred stoličný dom. Ide i on. I keď by nechcel — nesie ho to.

Pomaly sa zmrkne. Zapália i lampy. I okná na veľkej dvorane stoličného domu sa rozsvietia. Pred ním na rínku stojí zástup. Stojí mĺkvo ani na pohrebe. Maroš sa dostal na samý predok. Pridŕža sa železného zábradlia a čaká ako ostatní. Na čo? Nevie! Len čaká a čaká. Všíma si, okolo je mnoho žien. Mostičianok. I mamka je tam kdesi pri vchode. I krstná, vysoká, štíhla, s ružičkami v lícach.

I ony čakajú.

Odrazu z otvorených okien osvietenej dvorany tamhore ozve sa jasot a zaznie cigánska hudba. Hučí to a huláka ani na veselí, keď sa svadbili voľakedy i štyri stolice.

„Fenyőfával tüzelek én…“ zarazí chlapca pri zábradlí rezký spád maďarskej piesne.

Jedľovie mi v ohni práska

počerná z diev — moja láska,

recepice — háj…

rozumie už i on textu. Veď je tretí rok na meštianke. Maďarčinu láme, ale chápe. — Komu sa to však chce takto vyspevovať, keď sme my prehrali? Komu? Tí hore sú tiež Slováci! Slováci veru, a to rad—radom. Keď sú i viac páni, i zemani medzi nimi. A prečo spievajú maďarsky? Keď vyhrali — Slováci proti Slovákom? — Eh!

„Kto za pravdu horí v svätej obeti…“ rozľahne sa vtom pred stoličným domom a vpadne hymnicky, ako odpoveď na rozmarnú maďarskú pieseň. Spev sa chytá, mohutnie pri olejových lampách v hustnúcom súmraku. Marošovi sa zdá, pridávajú sa nové a nové zástupy. Celý rínok spieva — Kto za ľudstva práva život posvätí — koho dar nezvedie, hrozba neskloní… celý rínok! I tie kamene, i tie domy! Márne tí tamhore halačia! Daromne hrá Cigán! — Nepočuť ich, nepočuť! Počuť len spev, slovenský spev.

A počuť plač, čo sa nesie kamsi vysoko, vysoko ku chladnému hviezdnatému nebu.

Zahľadí sa chlapec na nebo. Zadíva sa i na ľudí. Spievajú smelo, odhodlane. Spieva i on. Ale neďaleko pod lampou zbadá svoju mamku. Vedľa nej dievča. Iste Anka Krdanka. Plačú! Zahryzne si Maroš do gamby, ale neodolá. Spieva, spieva, spieva. Slzy kotúľajú sa mu po lícach a padajú na tvrdý kameň pred stoličným domom.

— Veď my raz vyhráme! — hovorí materi idúcky domov. — I nám zahrá Cigán v tej veľkej dvorane!

— Len či to kedy bude?

— Bude!

Táto skúsenosť zapôsobí na chlapcovu dušu veľmi silno. V tento smutný večer mnoho sa mu rozjasní v hlave. Počína chápať, prečo sa musí učiť. A je rád, že ho mamka nedali k Horvajovi a do Viedne na zámočníctvo. I v noci sa mu pletie čosi o tom. Je z neho nie pán, len učený sedliak. Už si ho obzrú nielen v Mosticiach, i vo Sv. Petre Pavle. Nevykrikujú naňho: — farár… farár… Poslúchnu ho a idú za ním. A on ich neoklame — nie! Vedie ich a bráni, aby z nich, krpčiarov, tiež bolo niečo. Ide na stoličný dom. Hajdúchovi rozkáže — otvor nám tie dvere! Teraz my ideme do veľkej dvorany. A ty, Cigán, hraj — hraj dnes nám, ako si tým hral kedysi. Pamätáš, more, pamätáš?

Podivný sen!

Ešte dlho chodí Maroš do školy s tisinkou za klobúkom. Spolužiaci to i vidia, a nestarajú sa o to. Plajbás je dobrý kamarát a oni sú i tak všetci, ešte len i židia — Slováci. V triede vlastne len učiteľ hovorí vždy maďarsky. Žiak, iba keď odpovedá a ktorý vie — kedy—tedy. Ináč sa ešte len i šepce cez hodinu: požičaj mi gumy!… počuj, drukuj za mňa, nech ma ten žralok nevyvolá!… koľko je hodín? — nuž slovensky! Na chodbe slovensky, na dvore pri rôte, longe, alebo iných hrách — slovensky! Nie div, tu sa maďarsky ťažko naučiť, hoc za celé štyri roky. Ani Milo Kloška nevie, a ten je už starší. Ani Gejza, hoci sa on i pokladá za Maďara. Kde by potom s Plajbásom bolo lepšie. Hľadia naňho ako na výborného žiaka. Má výtečnú pamäť. Naučí sa básne a celé knihy — ak chceš od slova do slova. Ale vyprávať? K tomu treba prax a on sa s Jožom Koryčiarom alebo s Paľom Kľuchajom len nemôže diškurovať rečou, v ktorej sa im jazyk potkýna!

Jednako je zle, keď človek reč nevie poriadne. Pocíti to skoro i Plajbás na svojej škode.

Odkedy chodí do meštianky, je vždy utiahnutejší. Nevenuje sa už zajacom. Tie sú dávno preč. Posledného, čo bol ostal, zadrhol mu tchor. Ale okrem Paľka a Jožka nemá kamarátov. Tí na učňovstve len bočia od neho, keď je vraj pán. Pánčatá z mesta ho zas nechcú, keď je len syn nádenníkov. Čo tu robiť? Keď má času, číta. A počíta mnoho — knihu za knihou. Niekedy zas probuje písať. Vypožičia si od Kľuchajovie tetušky Kollárovu Slávy dcéru. Číta ju na humne, probuje i on klepať znelky, hoci je to ťažká vec. A potom — je náruživým zberateľom. Hľadá si v poli, i po hore — rastliny a odtláča ich. Takto istej nedele popoludní zoberie si svoj herbár, previazaný dvoma zelenými stužkami, a strojí sa von.

— Kam ideš? — spytuje sa ho otec na priedomí.

Koniec ukážky