Date: 2014-10-01T22:00:00+00:00

Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Básne a piesne

Karol Alexander Modrányi

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Lucia Muráriková, Mária Hulvejová, Katarína Tínesová, Bohumil Kosa, Daniel Winter, Martin Hlinka, Nina Dvorská, Zdenko Podobný, Jana Kyseľová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0046-9

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Karol Alexander Modráni. Básne a piesne. Univerzita Mateja Bela, Fakulta humanitných vied. Banská Bystrica 2010. 210 s. Doc. PaedDr. Ľubomír Kováčik, PhD. edične pripravil a napísal úvodnú štúdiu, komentáre, vysvetlivky a kalendárium života. Mgr. Eva Pršová, PhD. edične pripravila. Prof. PhDr. Viera Žemberová, CSc. recenzovala. Doc. PaedDr. Martin Golema, CSc. recenzoval.

Bibliografické poznámky, komentáre a vysvetlivky

Texty prepisujeme podľa dnešnej pravopisnej normy, pričom rešpektujeme ich lexikálne a syntaktické zvláštnosti. Rešpektujeme tvary dôležité z hľadiska rytmického a rýmového.

Uplatňujeme dnešnú interpunkčnú normu, berieme však do úvahy aj pôvodnú interpunkciu rukopisov.

Podľa dnešnej pravopisnej normy píšeme i — y, predpony a predložky s, z, so, zo.

Súčasnú pravopisnú normu uplatňujeme pri písaní slov osobitne a dovedna.

Odstraňujeme označovanie mäkčenia spoluhlások d, t, n, l pred e, i.

Podľa súčasnej normy prepisujeme aj zápisy dj, tj, nj, lj.

Dvojhlásky zapisujeme podľa súčasnej pravopisnej normy.

Kvantitu samohlások upravujeme podľa súčasnej normy.

Odstraňujeme písanie veľkých písmen na začiatku veršov a v zámenách ty, tvoj.

Genitív maskulín na -ou upravujeme na -ov (duchou — duchov).

Tvary neutier v nom. sg. zakončené na -ja upravujeme na -ie (povetrja — povetrie), -uo na -é (večnuo — večné).

Genitív a datív adjektív na -jeho, -jemu upravujeme na -ého, -ému (šumnjeho — šumného, širokjemu — širokému).

Pri slovesách nahrádzame koncovku 3. os. perfekta -u, -v koncovkou -l (nastau — nastal), koncovku 3. os. prézenta -e koncovkou -ie (hyňe — hynie).

Pri zámenách a časticiach odstraňujeme pozostatky z češtiny (kdo — kto, jích — ich, jaký — aký, jako — ako).

Samohlásku ú na konci slova po slabikotvornom r nahrádzame spoluhláskou v (prú — prv).

V poznámkach uvádzame autorove texty v presnom grafickom prepise.

Modráni nebol v uplatňovaní gramatických a pravopisných pravidiel vždy úplne systematický.

Básne

Básne publikované v tejto časti sú zapísané v rukopisnej knihe Basňe púwodňje KarolaAlexModráňyho (prepis zápisu mena je presný) w Braťislawe n D. r. 1846 (ďalej len Básňe), uloženej v SNK — ALU pod signatúrou B 242. Kniha 8° má 152 číslovaných strán, pričom popísaných je 140 strán. Na predsádke je autorova poznámka týkajúca sa väzby, podpis a nejaké šifry — je možné, že ide o meno osoby, ktorej je kniha venovaná. Na kaligraficky upravenom titulnom liste je v jeho hornej časti autorova poznámka: „Prvje moje básňe“ a jeho podpis. Básne v knihe sú čistopismi a len v niekoľkých prípadoch urobil autor dodatočné zásahy. Strany 127 — 140 obsahujú krátky súbor textov označený ako „Víťahi s Rozličních basníkou“, sú v ňom zapísané nemecké texty a texty ladené v ľudovom riekankovom tóne. Túto časť zbierky nepublikujeme. Niektoré z básni zbierky boli uverejnené už Pavlom Vongrejom v knihe Keby si počul všetky tie víchrice, Bratislava: Tatran 1966. Všetky básne prepisujeme z rukopisu.

Piesne

Básne publikované v tejto časti sú zapísané vo viazanej rukopisnej knihe Pesňe od K. A. M. V Braťislave 1848. (Ďalej len Pesňe.) Kniha 8° má 195 nečíslovaných listov, uložená je v SNK — ALU pod signatúrou MJ 374. Ide o čistopis. Za titulným listom nasleduje list s venovaním: „L. D. K rozpomjenke na blahje hoďini, posvecuje a obetuje K. A. Modrányi.“ Na zadnej predsádke je tabuľka s veľkými písanými písmenami v deviatich poliach, označená ako kľúč. V obsahu autor uvádza tieto časti: 1. Váh. Báseň., 2. Kozák. Povesť., 3. Milenci. Dráma., 4. Náboženstvo. Báseň., 5. Piesne., 6. Mária. Novela., 7. Ona. Novela., 8. Košík. Novela. Kniha začína lyrickou skladbou Váh, žánrovo označenou ako báseň a kompozične rozdelenou do dvoch spevov, pričom druhý spev nenasleduje bezprostredne za prvým, ale až po Náboženstve. V našom vydaní uvádzame oba spevy za sebou. Druhou časťou knihy je veršovaná povesť Kozák, tretiu časť tvoria Milenci, hoci je tento text autorom označený ako dráma, za skutočnú drámu ho nemožno považovať. Ide o dramatizovanú prozaickú idylu neveľkého rozsahu, kde absentuje konflikt a takmer aj dej. O idylickosti svedčí už úvodná „režijná“ poznámka: „Dolina amfiteatralická, vrchami, ktorje sa stupňuju, obtočená. Cez dolinu bystroprúdy potok teče, na ktorom je brvno položenô. Z jednej strany potoka je vybielený domec medzi rolami, lúkami a zahradami.“ Text je postavený na sentimentálnych výlevoch Miliny a Milka, vyjadrujúcich ľúbostný cit a pochybnosti o láske toho druhého, keďže sa minuli pri dohodnutom stretnutí: „Teraz neprišla, aždaj má robotu? Môžbyť, že kŕmi holuby a husi, môžbyť cupkajú na jej slovo kurky…“ Ďalším „konfliktom“ je obava Miliny pred reakciou otca, ktorá sa ukáže ako zbytočná, navyše otec spoznáva v Milkovi syna svojho priateľa. Po Milencoch nasleduje Náboženstvo, označené v obsahu ako báseň, v texte sa však s týmto nestretneme, tam je táto časť uvedená stranou, na ktorej je nakreslený kríž a nad ním skratka I.N.R.I., potom nasledujú básne Vstup a Cesta diablova. Piata časť nesie názov Piesne a obsahuje pôvodné lyrické básne, povesťami inšpirovanú veršovanú epiku a štyri preklady, ktoré v tomto vydaní zaraďujeme na koniec. Na záver rukopisu sú zaradené tri novely: Mária, Ona a Košík. Z rukopisného zborníka uverejňujeme len poéziu.

BÁSNE

Keď sa národ zbudí a keď sa zdvihuje,

prvý sa spevec objaví;

ten si vždy dumá, vždy zaspevuje,

ten mu pamiatku vystaví.

(K. A. M.)

Singe du mir mein Genius wieder

..................................

Böse Menschen habe keine Lieder.

(Schiller)

Slavorum montes, slavorum flumina flete!

Flete meos natos, casus magnosque dolores!

Sic volo, sic cupio Slavorum saucia mater!

(Jacub Jacobeus)

Die Töne meine Muttersprache klingen amlieblichsten in mein Ohr.

(Walter Scott)

[b1]

SOKOL[b2]

Vyšvihol sa sokol z hniezda malinkého,

preletel kraj poľa, poľa korzického.

Úzka mu Korzika, malé mu Francúzsko,

vo veľkom Nemecku, v celom svete úzko.

Duch jeho si teraz lietal slobodnejšie,

odpor ten prerážal a lietal bystrejšie.

On celý svet schytil, všetkým rozkazoval,

telo aj ducha, telom — duchom panoval.

On hory prelomil z granitu tvrdého,

všetko sa korilo, len Boh bol pán jeho.

Nik ho na tom svete, silou nezvíťazil,

ale mocou Božou osud ho porazil.

Zahnal ho ďaleko, do mora na skaly,

osudy mu silu z rúk jeho vyrvali.

Už k nebu naspak[b3] letí duch, to bol ON,

to génius sveta, to bol Napoleon.

Slobodou si lietal nad zemou a pres vodu,

a tak duch slobodný, ten mu dal slobodu.

A ako čarovník[b4] švihol malým prútom,

lež osudu podľahol tiež v boji krutom.

(r. 1845)

BÚRKA[b5]

Zleteli havrany zvysoka nad nami.

Ach, Bože, Prebože, čo to bude s nami?

Dunaj sa ježí, o skalu sa durká,[b6]

na slovenskom kraji zasadla si búrka.

Na Kriváni sedí, blesky rozposiela,

uťala by rada orlíkove kriela.

Lež orlík si nedá, k nebu vyletuje

a na Tatrách svojich po svojsky panuje.

(r. 1845)

BUDÚ HOMÉROVIA[b7]

Na nebi sa modrom búrka priťahuje,

hromy už rachotia, popri vrchoch cvendžia.

Večne mladá dievka k moru sa schyľuje,[b8]

more sa búri — v devu hromy zrinčia,

svet zaspal — k spánku sa chýli večnému.

Naveky ľahol? Či sa viacej nezotaví?

Hoj, daj pokoj v smrti zamdlenému,

pyramídy sebe viacej nepostaví!

Hrdinovia mladí, čože nevstávate,

čiže ozaj starým zomdlieť zanaháte?

Čierna zem, otvor sa, Homéra[b9] vypusti!

Načo? Tento svet pre Reka[b10] už je pustý.

Čierna zem, otvor sa, puknite sa skaly,

nechže žijú zase, čo s Achillom[b11] stáli.

Ležte, mladí, ležte, sna vám doprajeme,

i my sa dvíhame, aspoň sa len chceme.

Cíť, jak je parno — hromy sa zas zbližujú,

akú že Slovákom novinu zadujú?

Celý sa kraj trasie, všetok ľud beduje,

bo ho havran čierny strašne potlačuje.

Oblak sa rozletí — kraj je bleskom zliaty,

orol sa objaví, Slovákov vták zlatý.

Pod nebom si lieta, v vetroch kolembáva,

celý svet sa bojí, s ním si zaihráva;

nad priepasťou letí, v kolesách sa krúti,

havrana uchytí, v priepasti ho zrúti.

Nad búrkou sa vznáša, na tú hračku díva

a slovenským deťom požehnanie kýva.

Čože nevstávate, Rekov hrdinovia,

vy ducha Božieho prvší nástrojovia?

Čiže pesničky hrdinské už stoja?

Či mužov nemajú, či sa vravieť boja?

Nebojím sa toho — čo by sme sa báli,

ale sme my už byť cennými prestali.

Prišli šuhajci, piesne zaspievali,

naše svojím duchom znovu zas obliali.

Hoj, budú pyramídy, dievka sa vzbudzuje!

Budú Homérovia — slnko sa zdvihuje.

(r. 1845)

SLOVO VEČNÉ[b12]

Beda je na nebi, beda s hviezdičkami,

kto zná, dokiaľ budú za tými chmárami?

Zakiaľ slovo večné bez konca nestane,

potom búrka divá naveky prestane.

Na doline stoja domy maľované,

na vrchoch sú zámky, hrady porúcané,

po nich sova letí, v nich ona húkava,

v nich duch ľudský zhynul, v nich on viac nestáva,

po nich vetry skučia, žiale povievajú,

či v nich slovo večné ľudia nachádzajú?

Vrchy si tam stoja jak obrovia dáki,

po nich cesta ide, sem tam haky baky.

Na ceste tej stojí velikánska skala,

na tej ceste večne, večne si tam stojí,

z nej sa slovo večné nikdy nevyrojí!

Pod vrchy dolina, v doline záhradka,

v záhradke rozmajrín, sadí ho Anička.

Krásna ako ruža, švárna je dievčina,

lenže je v doline tá smutná novina,

že Hanka nevraví, nehýbe, nečuje.

Ktože z obrazu slovo večné vykuje?

V doline dve skaly, vetry zavievajú,

na tých skalách struny hlasne pohrávajú.

Keď tóny vydajú, k nebu hneď zdvihujú,

hneď boľasť náramnú, radosť hneď vzbudzujú.

City vzbúrené, jak more spenené,

hneď pobúria, hneď im dajú potešenie.

Keď vetrík prestáva, oni tiež stichujú,

z nich len vetry tóny a hlasy vydujú.

Už búrka divá nad krajnou[b13] prestáva

a spevec veliký ze hrobu už vstáva.

Brieždi sa deň — svetlo veští príchod jeho,

príchod pevca veľký — pevca národnieho.

Od mora do mora, pustá je krajina,

skalami, rumami plná je dolina,

mŕtvo je všade — ducha niet živého.

Nič sa nehýbe? Či vidíš dakoho?

Nebo sa otvorí, hviezda sa ligoce,

po vode tichej plavec veslom šplechoce.

Zastane — vietor sa zdvihne, po krajne zavieva.

„Všetko je živé,“ veselo zaspieva.

„Všetko sa dvíha, všetko obživuje,

všetko je živé, veselo poskakuje.“

Pevec sa dvíha — zase zapadajú,

pieseň je večná, večne ju hľadajú.

Cez tóny vietor smutne zašumieva

a pieseň veselo pevec si zaspieva,

zaspieva, zastane, zbudí umretého,

dá mu život nový — spraví ho živého.

On bár aj spadne, znovu zase vstane,

pieseň je večná — nikdy neprestane.

Boh je večné slovo, naveky prebýva,

pieseň večne stojí, večne sa ozýva.

r.    1846)

TÁTOŠ[b14]

Pod nebom skrivánček[b15] smutne si zaspieva,

na zemi cez lipy vetrík si zavieva.

Pod lipou je šuhaj, smutno sa obzerá,

smutno sa obzerá — nebo okom merá.

Družičku mu milú ježibaby vzali,

krajine mu celej strigy počarali.

Mesto porúcané, krajna spustošená.

Či to má vždy tak byť? Či nebude zmena?

Nebo sa černá, vietor sa zdvihuje,

povetrie až fundží,[b16] Tátoša zvestuje.

Tátoša[b17] povetrie na krielach donieslo,

radiť je tu — zlý je — dobré jeho heslo.

Podoby zhrbenej koník ufúľaný

od zlých proti zlým bojovať je poslaný.

Veľká sila tela, mocné slovo jeho,

vietor — život tátoša životvorného.

Zem jeho nechcela, od seba strčila,

na nej sila jeho celá sa stratila.

Lež keď sa vychytiac pod nebom si lieta,

tam je jeho ríša, tam moc jeho sveta.

Tuje prikovaný k rozkazom druhého,

tam moc tela mizne, moc je ducha jeho.

„Vetríček, nefúkaj“ — pomaly prestáva.

„Čože ťa tak, knieža, v žiali kolembáva?

Čo ti krajna pustá, celá spustošená?

Kde ti dievča milé, kde je odnesená?

Na volanie sem k tebe som pricválal,

tebe ja pomôžem, otcom som slúžieval.

Sadni hor’ na mňa! My stadiaľ letíme,

kde len v tele žijúc túžobne hľadíme.

My ta poletíme, skadiaľ sa Pán díva,

kde je sláva mŕtvych, niet tam búrka divá.

Sadniže na mňa! My sa vychytíme

v kraje neznáme, za nimiž túžime,

my ta poletíme, tam nás privítajú,

teba tam dávno, Slováka, čakajú.

Sadniže hore! Zborme tmy zaspania,

vycitujme časy, časy zmŕtvychvstania.“

Orkány ryčia, Tátoš sa schytuje,

zdvihnutie ducha krajanom zvestuje.

Na ňom knieža sedí, voľne posedáva,

duch jeho s myšlienkou ľahko poihráva,

že búrky prestanú, že slnka pribude —

že tak, ako bolo, na veky nebude.

Leteli, leteli ponad zem vysoko,

vyššie ako zraky, ako ide oko.

„Tu sme pri medenej hore,“ Tátoš vraví,

„daj sem ostrý plameň, daj oheň pichľavý.“

Zhltne — vietor findží a Tátoš uteká,

ako si neletí ani najtukšia[b18] rieka.

Slnko už naprostred oblohy si stojí

a Tátoš zase na zem pustiť sa strojí.

Zhltne zas ohňa pri striebornej hore

a zas letí k nebu, ku hviezdičkám hore.

Už len žiar červená na nebi ostala,

už na zem čierna jak havran noc padala,

keď cieľa dôjduc na lúke zostali —

na lúke kvetnatej spolu nocovali.

Už sa brieždi deň — tu drak ľúty fičí,

zďaleka na kráľa ohyzd takto kričí:

„Ja som pán a boh, nad mňa niet druhého,

ja mám svoje — neznám práva národného.

Čo ja chcem, to musí na svete sa stať a byť,

čo chcem, to musí mrieť — a mne sa podrobiť.

Ja som ja a moje ja nech v svete panuje,

len ľudí sa bojí a s Bohom bojuje.

Ja som skazil deti národa tvojeho,

ja chcem kaziť reč a ducha národného!“

Ďalej nevydrží, ďalej reč nečuje,

už s telom, s duchom duch muža bojuje.

Suroví duchovia surovo sa bránia,

duch víťazí, slávi zmŕtvychvstania.

Chvála Bohu Hospodinu, Bohu chvála —

a králik len na Tátoši ďalej cvála.

„Poddajte sa duchu môjmu slobodnému,“

volá víťaz svetom, hlási širokému.

„Ja som slobodný slobodnej prírody syn,

môj je, môj veľký, slávny, víťazný čin!

Za mnou sa, za mnou, verný slávy syn,

tvoj bude, tvoj tiež velikoslávny čin!

Kto sa nepoddáva, moc ducha ho stroskoce.“

Tátoš smelý, chytrý veselo rehoce.

Tak od mora k moru spolu si jazdili,

kde odpory našli, tam si víťazili —

odpor bol tuhý, ale tuhšia sila.

Bratia! Zmŕtvychvstania hodina už bila.

(r. 1846)

MOJA TÚŽBA[b19]

(r. 1846)

PIESEŇ BEZ MENA[b20]

(r. 1846)

K RODINNÝM VRCHOM[b22]

MIESTO DUCHOV ZAKLIATYCH[b29]

BÁSEŇ NA DEŇ 7. BREZNA V JEDNOTE POVEDANÁ NA PAMIATKU ODCHODU BRATOV Z BRATISLAVY PO PÁDE ÚSTAVU TAMOJŠIEHO R. 1844[b32]

ZAŠUMEL SI VETRÍK[b36]

K ĽUDU MÔJMU[b41]

I

NA KŇAŽÍ STÔL[b47][b48]

BÁSNIK[b53]

NA UHROVSKÉ KRAJE[b56]

NÁRODNÉ PIESNE[b61]

ZNELKY[b67]

BOHATIER POVAŽIA

NA TATRÁCH

V JEDNEJ PRIEPASTI[b81]

SÚD BOŽÍ[b85]

BOJ[b88]

BUDÚCNOSŤ[b92]

MORE[b96]

MOJE PIESNE[b99]

STUDIENKA[b100]

ŠUHAJ[b103]

B***E[b104][b105]

ŠUHAJ[b108]

B***E[b111][b112]

KRAKOVIAKY[b114]

TRENČÍN[b115]

DER ZEIGER FÄLLT GOETHES FAUST[b116][b117]

ČO DUCH?[b122]

KONIEC LÁSKY[b126]

MESIAC[b128]

ČO DUCH BEZ TELA[b129]

NÁDEJE[b130]

PIESEŇ[b132]

PIESEŇ SESTRY NAD MŔTVYM BRATOM[b133]

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Básne

Sokol[b2]

Búrka[b5]

Budú Homérovia[b7]

Slovo večné[b12]

Tátoš[b14]

Moja túžba[b19]

Pieseň bez mena[b20]

K rodinným vrchom[b22]

Miesto duchov zakliatych[b29]

Báseň na deň 7. brezna v Jednote povedaná na pamiatku odchodu bratov z Bratislavy po páde Ústavu tamojšieho r. 1844[b32]

Zašumel si vetrík[b36]

K ľudu môjmu[b41]

Na Kňaží stôl[b47][b48]

Básnik[b53]

Na uhrovské kraje[b56]

Národné piesne[b61]

Znelky[b67]

Bohatier Považia

Na Tatrách

V jednej priepasti[b81]

Súd Boží[b85]

Boj[b88]

Budúcnosť[b92]

More[b96]

Moje piesne[b99]

Studienka[b100]

Šuhaj[b103]

B***e[b104][b105]

Šuhaj[b108]

B***e[b111][b112]

Krakoviaky[b114]

Trenčín[b115]

Der Zeiger fällt Goethes Faust[b116][b117]

Čo duch?[b122]

Koniec lásky[b126]

Mesiac[b128]

Čo duch bez tela[b129]

Nádeje[b130]

Pieseň[b132]

Pieseň sestry nad mŕtvym bratom[b133]