Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Básne a piesne

Karol Alexander Modrányi

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Lucia Muráriková, Mária Hulvejová, Katarína Tínesová, Bohumil Kosa, Daniel Winter, Martin Hlinka, Nina Dvorská, Zdenko Podobný, Jana Kyseľová

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0046-9

Pôvodná publikácia

Ukážka z elektronickej knihy

Karol Alexander Modráni. Básne a piesne. Univerzita Mateja Bela, Fakulta humanitných vied. Banská Bystrica 2010. 210 s. Doc. PaedDr. Ľubomír Kováčik, PhD. edične pripravil a napísal úvodnú štúdiu, komentáre, vysvetlivky a kalendárium života. Mgr. Eva Pršová, PhD. edične pripravila. Prof. PhDr. Viera Žemberová, CSc. recenzovala. Doc. PaedDr. Martin Golema, CSc. recenzoval.

Bibliografické poznámky, komentáre a vysvetlivky

Texty prepisujeme podľa dnešnej pravopisnej normy, pričom rešpektujeme ich lexikálne a syntaktické zvláštnosti. Rešpektujeme tvary dôležité z hľadiska rytmického a rýmového.

Uplatňujeme dnešnú interpunkčnú normu, berieme však do úvahy aj pôvodnú interpunkciu rukopisov.

Podľa dnešnej pravopisnej normy píšeme i — y, predpony a predložky s, z, so, zo.

Súčasnú pravopisnú normu uplatňujeme pri písaní slov osobitne a dovedna.

Odstraňujeme označovanie mäkčenia spoluhlások d, t, n, l pred e, i.

Podľa súčasnej normy prepisujeme aj zápisy dj, tj, nj, lj.

Dvojhlásky zapisujeme podľa súčasnej pravopisnej normy.

Kvantitu samohlások upravujeme podľa súčasnej normy.

Odstraňujeme písanie veľkých písmen na začiatku veršov a v zámenách ty, tvoj.

Genitív maskulín na -ou upravujeme na -ov (duchou — duchov).

Tvary neutier v nom. sg. zakončené na -ja upravujeme na -ie (povetrja — povetrie), -uo na -é (večnuo — večné).

Genitív a datív adjektív na -jeho, -jemu upravujeme na -ého, -ému (šumnjeho — šumného, širokjemu — širokému).

Pri slovesách nahrádzame koncovku 3. os. perfekta -u, -v koncovkou -l (nastau — nastal), koncovku 3. os. prézenta -e koncovkou -ie (hyňe — hynie).

Pri zámenách a časticiach odstraňujeme pozostatky z češtiny (kdo — kto, jích — ich, jaký — aký, jako — ako).

Samohlásku ú na konci slova po slabikotvornom r nahrádzame spoluhláskou v (prú — prv).

V poznámkach uvádzame autorove texty v presnom grafickom prepise.

Modráni nebol v uplatňovaní gramatických a pravopisných pravidiel vždy úplne systematický.

Básne

Básne publikované v tejto časti sú zapísané v rukopisnej knihe Basňe púwodňje KarolaAlexModráňyho (prepis zápisu mena je presný) w Braťislawe n D. r. 1846 (ďalej len Básňe), uloženej v SNK — ALU pod signatúrou B 242. Kniha 8° má 152 číslovaných strán, pričom popísaných je 140 strán. Na predsádke je autorova poznámka týkajúca sa väzby, podpis a nejaké šifry — je možné, že ide o meno osoby, ktorej je kniha venovaná. Na kaligraficky upravenom titulnom liste je v jeho hornej časti autorova poznámka: „Prvje moje básňe“ a jeho podpis. Básne v knihe sú čistopismi a len v niekoľkých prípadoch urobil autor dodatočné zásahy. Strany 127 — 140 obsahujú krátky súbor textov označený ako „Víťahi s Rozličních basníkou“, sú v ňom zapísané nemecké texty a texty ladené v ľudovom riekankovom tóne. Túto časť zbierky nepublikujeme. Niektoré z básni zbierky boli uverejnené už Pavlom Vongrejom v knihe Keby si počul všetky tie víchrice, Bratislava: Tatran 1966. Všetky básne prepisujeme z rukopisu.

Piesne

Básne publikované v tejto časti sú zapísané vo viazanej rukopisnej knihe Pesňe od K. A. M. V Braťislave 1848. (Ďalej len Pesňe.) Kniha 8° má 195 nečíslovaných listov, uložená je v SNK — ALU pod signatúrou MJ 374. Ide o čistopis. Za titulným listom nasleduje list s venovaním: „L. D. K rozpomjenke na blahje hoďini, posvecuje a obetuje K. A. Modrányi.“ Na zadnej predsádke je tabuľka s veľkými písanými písmenami v deviatich poliach, označená ako kľúč. V obsahu autor uvádza tieto časti: 1. Váh. Báseň., 2. Kozák. Povesť., 3. Milenci. Dráma., 4. Náboženstvo. Báseň., 5. Piesne., 6. Mária. Novela., 7. Ona. Novela., 8. Košík. Novela. Kniha začína lyrickou skladbou Váh, žánrovo označenou ako báseň a kompozične rozdelenou do dvoch spevov, pričom druhý spev nenasleduje bezprostredne za prvým, ale až po Náboženstve. V našom vydaní uvádzame oba spevy za sebou. Druhou časťou knihy je veršovaná povesť Kozák, tretiu časť tvoria Milenci, hoci je tento text autorom označený ako dráma, za skutočnú drámu ho nemožno považovať. Ide o dramatizovanú prozaickú idylu neveľkého rozsahu, kde absentuje konflikt a takmer aj dej. O idylickosti svedčí už úvodná „režijná“ poznámka: „Dolina amfiteatralická, vrchami, ktorje sa stupňuju, obtočená. Cez dolinu bystroprúdy potok teče, na ktorom je brvno položenô. Z jednej strany potoka je vybielený domec medzi rolami, lúkami a zahradami.“ Text je postavený na sentimentálnych výlevoch Miliny a Milka, vyjadrujúcich ľúbostný cit a pochybnosti o láske toho druhého, keďže sa minuli pri dohodnutom stretnutí: „Teraz neprišla, aždaj má robotu? Môžbyť, že kŕmi holuby a husi, môžbyť cupkajú na jej slovo kurky…“ Ďalším „konfliktom“ je obava Miliny pred reakciou otca, ktorá sa ukáže ako zbytočná, navyše otec spoznáva v Milkovi syna svojho priateľa. Po Milencoch nasleduje Náboženstvo, označené v obsahu ako báseň, v texte sa však s týmto nestretneme, tam je táto časť uvedená stranou, na ktorej je nakreslený kríž a nad ním skratka I.N.R.I., potom nasledujú básne Vstup a Cesta diablova. Piata časť nesie názov Piesne a obsahuje pôvodné lyrické básne, povesťami inšpirovanú veršovanú epiku a štyri preklady, ktoré v tomto vydaní zaraďujeme na koniec. Na záver rukopisu sú zaradené tri novely: Mária, Ona a Košík. Z rukopisného zborníka uverejňujeme len poéziu.

Básne

Keď sa národ zbudí a keď sa zdvihuje,

prvý sa spevec objaví;

ten si vždy dumá, vždy zaspevuje,

ten mu pamiatku vystaví.

(K. A. M.)

Singe du mir mein Genius wieder

..................................

Böse Menschen habe keine Lieder.

(Schiller)

Slavorum montes, slavorum flumina flete!

Flete meos natos, casus magnosque dolores!

Sic volo, sic cupio Slavorum saucia mater!

(Jacub Jacobeus)

Die Töne meine Muttersprache klingen amlieblichsten in mein Ohr.

(Walter Scott)

[b1]

Sokol[b2]

Vyšvihol sa sokol z hniezda malinkého,

preletel kraj poľa, poľa korzického.

Úzka mu Korzika, malé mu Francúzsko,

vo veľkom Nemecku, v celom svete úzko.

Duch jeho si teraz lietal slobodnejšie,

odpor ten prerážal a lietal bystrejšie.

On celý svet schytil, všetkým rozkazoval,

telo aj ducha, telom — duchom panoval.

On hory prelomil z granitu tvrdého,

všetko sa korilo, len Boh bol pán jeho.

Nik ho na tom svete, silou nezvíťazil,

ale mocou Božou osud ho porazil.

Zahnal ho ďaleko, do mora na skaly,

osudy mu silu z rúk jeho vyrvali.

Už k nebu naspak[b3] letí duch, to bol ON,

to génius sveta, to bol Napoleon.

Slobodou si lietal nad zemou a pres vodu,

a tak duch slobodný, ten mu dal slobodu.

A ako čarovník[b4] švihol malým prútom,

lež osudu podľahol tiež v boji krutom.

(r. 1845)

Búrka[b5]

Zleteli havrany zvysoka nad nami.

Ach, Bože, Prebože, čo to bude s nami?

Dunaj sa ježí, o skalu sa durká,[b6]

na slovenskom kraji zasadla si búrka.

Na Kriváni sedí, blesky rozposiela,

uťala by rada orlíkove kriela.

Lež orlík si nedá, k nebu vyletuje

a na Tatrách svojich po svojsky panuje.

(r. 1845)

Budú Homérovia[b7]

Na nebi sa modrom búrka priťahuje,

hromy už rachotia, popri vrchoch cvendžia.

Večne mladá dievka k moru sa schyľuje,[b8]

more sa búri — v devu hromy zrinčia,

svet zaspal — k spánku sa chýli večnému.

Naveky ľahol? Či sa viacej nezotaví?

Hoj, daj pokoj v smrti zamdlenému,

pyramídy sebe viacej nepostaví!

Hrdinovia mladí, čože nevstávate,

čiže ozaj starým zomdlieť zanaháte?

Čierna zem, otvor sa, Homéra[b9] vypusti!

Načo? Tento svet pre Reka[b10] už je pustý.

Čierna zem, otvor sa, puknite sa skaly,

nechže žijú zase, čo s Achillom[b11] stáli.

Ležte, mladí, ležte, sna vám doprajeme,

i my sa dvíhame, aspoň sa len chceme.

Cíť, jak je parno — hromy sa zas zbližujú,

akú že Slovákom novinu zadujú?

Celý sa kraj trasie, všetok ľud beduje,

bo ho havran čierny strašne potlačuje.

Oblak sa rozletí — kraj je bleskom zliaty,

orol sa objaví, Slovákov vták zlatý.

Pod nebom si lieta, v vetroch kolembáva,

celý svet sa bojí, s ním si zaihráva;

nad priepasťou letí, v kolesách sa krúti,

havrana uchytí, v priepasti ho zrúti.

Nad búrkou sa vznáša, na tú hračku díva

a slovenským deťom požehnanie kýva.

Čože nevstávate, Rekov hrdinovia,

vy ducha Božieho prvší nástrojovia?

Čiže pesničky hrdinské už stoja?

Či mužov nemajú, či sa vravieť boja?

Nebojím sa toho — čo by sme sa báli,

ale sme my už byť cennými prestali.

Prišli šuhajci, piesne zaspievali,

naše svojím duchom znovu zas obliali.

Hoj, budú pyramídy, dievka sa vzbudzuje!

Budú Homérovia — slnko sa zdvihuje.

(r. 1845)

Slovo večné[b12]

Beda je na nebi, beda s hviezdičkami,

kto zná, dokiaľ budú za tými chmárami?

Zakiaľ slovo večné bez konca nestane,

potom búrka divá naveky prestane.

Na doline stoja domy maľované,

na vrchoch sú zámky, hrady porúcané,

po nich sova letí, v nich ona húkava,

v nich duch ľudský zhynul, v nich on viac nestáva,

po nich vetry skučia, žiale povievajú,

či v nich slovo večné ľudia nachádzajú?

Vrchy si tam stoja jak obrovia dáki,

po nich cesta ide, sem tam haky baky.

Na ceste tej stojí velikánska skala,

na tej ceste večne, večne si tam stojí,

z nej sa slovo večné nikdy nevyrojí!

Pod vrchy dolina, v doline záhradka,

v záhradke rozmajrín, sadí ho Anička.

Krásna ako ruža, švárna je dievčina,

lenže je v doline tá smutná novina,

že Hanka nevraví, nehýbe, nečuje.

Ktože z obrazu slovo večné vykuje?

V doline dve skaly, vetry zavievajú,

na tých skalách struny hlasne pohrávajú.

Keď tóny vydajú, k nebu hneď zdvihujú,

hneď boľasť náramnú, radosť hneď vzbudzujú.

City vzbúrené, jak more spenené,

hneď pobúria, hneď im dajú potešenie.

Keď vetrík prestáva, oni tiež stichujú,

z nich len vetry tóny a hlasy vydujú.

Už búrka divá nad krajnou[b13] prestáva

a spevec veliký ze hrobu už vstáva.

Brieždi sa deň — svetlo veští príchod jeho,

príchod pevca veľký — pevca národnieho.

Od mora do mora, pustá je krajina,

skalami, rumami plná je dolina,

mŕtvo je všade — ducha niet živého.

Nič sa nehýbe? Či vidíš dakoho?

Nebo sa otvorí, hviezda sa ligoce,

po vode tichej plavec veslom šplechoce.

Zastane — vietor sa zdvihne, po krajne zavieva.

„Všetko je živé,“ veselo zaspieva.

„Všetko sa dvíha, všetko obživuje,

všetko je živé, veselo poskakuje.“

Pevec sa dvíha — zase zapadajú,

pieseň je večná, večne ju hľadajú.

Cez tóny vietor smutne zašumieva

a pieseň veselo pevec si zaspieva,

zaspieva, zastane, zbudí umretého,

dá mu život nový — spraví ho živého.

On bár aj spadne, znovu zase vstane,

pieseň je večná — nikdy neprestane.

Boh je večné slovo, naveky prebýva,

pieseň večne stojí, večne sa ozýva.

r.1846)

Tátoš[b14]

Pod nebom skrivánček[b15] smutne si zaspieva,

na zemi cez lipy vetrík si zavieva.

Pod lipou je šuhaj, smutno sa obzerá,

smutno sa obzerá — nebo okom merá.

Družičku mu milú ježibaby vzali,

krajine mu celej strigy počarali.

Mesto porúcané, krajna spustošená.

Či to má vždy tak byť? Či nebude zmena?

Nebo sa černá, vietor sa zdvihuje,

povetrie až fundží,[b16] Tátoša zvestuje.

Tátoša[b17] povetrie na krielach donieslo,

radiť je tu — zlý je — dobré jeho heslo.

Podoby zhrbenej koník ufúľaný

od zlých proti zlým bojovať je poslaný.

Veľká sila tela, mocné slovo jeho,

vietor — život tátoša životvorného.

Zem jeho nechcela, od seba strčila,

na nej sila jeho celá sa stratila.

Lež keď sa vychytiac pod nebom si lieta,

tam je jeho ríša, tam moc jeho sveta.

Tuje prikovaný k rozkazom druhého,

tam moc tela mizne, moc je ducha jeho.

„Vetríček, nefúkaj“ — pomaly prestáva.

„Čože ťa tak, knieža, v žiali kolembáva?

Čo ti krajna pustá, celá spustošená?

Kde ti dievča milé, kde je odnesená?

Na volanie sem k tebe som pricválal,

tebe ja pomôžem, otcom som slúžieval.

Sadni hor’ na mňa! My stadiaľ letíme,

kde len v tele žijúc túžobne hľadíme.

My ta poletíme, skadiaľ sa Pán díva,

kde je sláva mŕtvych, niet tam búrka divá.

Sadniže na mňa! My sa vychytíme

v kraje neznáme, za nimiž túžime,

my ta poletíme, tam nás privítajú,

teba tam dávno, Slováka, čakajú.

Sadniže hore! Zborme tmy zaspania,

vycitujme časy, časy zmŕtvychvstania.“

Orkány ryčia, Tátoš sa schytuje,

zdvihnutie ducha krajanom zvestuje.

Na ňom knieža sedí, voľne posedáva,

duch jeho s myšlienkou ľahko poihráva,

že búrky prestanú, že slnka pribude —

že tak, ako bolo, na veky nebude.

Leteli, leteli ponad zem vysoko,

vyššie ako zraky, ako ide oko.

„Tu sme pri medenej hore,“ Tátoš vraví,

„daj sem ostrý plameň, daj oheň pichľavý.“

Zhltne — vietor findží a Tátoš uteká,

ako si neletí ani najtukšia[b18] rieka.

Slnko už naprostred oblohy si stojí

a Tátoš zase na zem pustiť sa strojí.

Zhltne zas ohňa pri striebornej hore

a zas letí k nebu, ku hviezdičkám hore.

Už len žiar červená na nebi ostala,

už na zem čierna jak havran noc padala,

keď cieľa dôjduc na lúke zostali —

na lúke kvetnatej spolu nocovali.

Už sa brieždi deň — tu drak ľúty fičí,

zďaleka na kráľa ohyzd takto kričí:

„Ja som pán a boh, nad mňa niet druhého,

ja mám svoje — neznám práva národného.

Čo ja chcem, to musí na svete sa stať a byť,

čo chcem, to musí mrieť — a mne sa podrobiť.

Ja som ja a moje ja nech v svete panuje,

len ľudí sa bojí a s Bohom bojuje.

Ja som skazil deti národa tvojeho,

ja chcem kaziť reč a ducha národného!“

Ďalej nevydrží, ďalej reč nečuje,

už s telom, s duchom duch muža bojuje.

Suroví duchovia surovo sa bránia,

duch víťazí, slávi zmŕtvychvstania.

Chvála Bohu Hospodinu, Bohu chvála —

a králik len na Tátoši ďalej cvála.

„Poddajte sa duchu môjmu slobodnému,“

volá víťaz svetom, hlási širokému.

„Ja som slobodný slobodnej prírody syn,

môj je, môj veľký, slávny, víťazný čin!

Za mnou sa, za mnou, verný slávy syn,

tvoj bude, tvoj tiež velikoslávny čin!

Kto sa nepoddáva, moc ducha ho stroskoce.“

Tátoš smelý, chytrý veselo rehoce.

Tak od mora k moru spolu si jazdili,

kde odpory našli, tam si víťazili —

odpor bol tuhý, ale tuhšia sila.

Bratia! Zmŕtvychvstania hodina už bila.

(r. 1846)

Moja túžba[b19]

Vyleteli orly, k slnku poletujú,

slnka už ostatné blesky sa stracujú.

Orly si len letia a keď ho dostihli,

v náruč sa svetlu večnému uvrhli.

Ta by aj ja letel, ta ma duch môj ťahá,

telo tu ostáva, myšlienka tam siaha.

Keď by ja mal kriela jak orol tatranský,

tu by ja preletel ten svet náš slovanský.

Keď slnko zapadá, krajina by ležala,

k tichému spánku ticho by sa brala.

Príroda spí — a duch? Či ten zaspáva,

či je ticho, či sa ľuďom zjavuváva?

Spáčov tých zobudí pravica trasením.

Vstaňte, ozvala by sa krajina volaním.

Keď by ich zobudil, keď by sa dvíhali,

už by moje kriela za slnkom lietali.

Už slnko zapadá, po mori sa húpa,

žiare si ochladiť, v studenom sa kúpa;

svetlo sa rozlialo po mora hladine,

od kraja do kraja po tej pustatine.

Ta sa ja vrhnem, tam sa my poznáme,

tam si na priateľstvo ručičky podáme.

Keď by sa nevrhol, slnko ďalej beží,

ono inde svieti, more pusté leží.

Odtiaľ bych zaletel pod nebo vysoké,

pod nebo tajomné, okrúhle, široké.

S nebom si priateľstvo večné založíme,

tam duchovia naši, bár sa mi stratíme!

Z neba by sa pustil na zem maľovanú,

tu by ja vyhľadal prírodu neznanú.

V prírode objal priateľa strateného,

priateľa večného, druha príbuzného.

Po poznaní sveta k Bohu by zaletel,

život by ja svätý Bohovi zasvätel.

Pred Tvorcom by sklonil pokorne koleno,

tam by ho ja prosil za slávske plemeno.

K nemu by sa modlil, na zem sa zas spustil,

tu by ja Slovanom, Slovákom mojim žil.

(r. 1846)

Pieseň bez mena[b20]

Holubička cez hájiček letela,

po hájičku smutne hrkútala,

aké meno má jej pieseň, nevedela.

Aké meno — za tým nariekala.

Neplač, neplač, holubička sivá,

veď ti duch tvoj meno sám vytvorí,

buď len cieľu verná a ohnivá —

k hlasu tvojmu srdce sa otvorí.

Čo nám je po mene dákeho,

keď len ducha máme národného,

ducha pre obeť hotového —

za národ mrúceho, zaň živého.

Leteli tri húsky

popod oblakami,

leteli nad vodou,

vrchom a horami.

Leteli vysoko,

že ich nevideli,

keď na zburácané

zámky si zleteli.

Nad zámkom zostali,

pieseň načúvali,

ktorou zrúcaninmi

žiale previevali.

Rozvaliny ležia, vietor v nich zavieva.

Anička peknunká pieseň si zaspieva:

„Čiže som úbohá,

keď nemám mamičky,

nemám otca, brata,

ani tej sestričky.

Všetko uletelo,

viac sa nenavráti,

ach, ako sa ľahko

mladosť ľudská tratí!

Kde mi je mamička

v zemi zakopaná?

Či som na tom svete

smutná, ubiednená!

Pesnička mi hasne

jak hviezda nebeská,

čiže dobre ľuďom,

nevedia, čo láska!

Vodička tichunká,

zober vlnky svoje,

zober v jeden potok,

vezmi telo moje.“

Ružičku trhala a slzy ronila,

pekne sa modlila, do vody hodila.

Hviezda sa na nebi s mesiacom ligoce

a vo vode čistej dievčina šplechoce.

Vodička uteká, dievčinu odnáša,

už si ty, pesnička, nie viac pieseň naša.

Vodička sa dvíha, dievčinu necháva,

už sa ti, pesnička, nocľahu dostáva.

Nemala si domček, kde bys’ hlavu skloniť,

nemala si zvonček, s kým na pokoj zvoniť.

Dievčina umrela — nemáš zas ničoho,

ale si ty poklad národa veľkého.

Nespieva ťa zlotár,[b21] bo Slovan načúva,

keď cez tóny tvoje vetríček podúva.

(r. 1846)

K rodinným vrchom[b22]

Nič nie je milšieho, ako keď sa duch do tých zaberie krajov, kde sa ako malý už hrával, ktoré ako za kolísku myšlienok považuje, kde a skrze ktoré bol k životu a k povedomiu seba samého privedený. Keď vravím, sa k nim od nich vzdialený zaberie, keď považuje, akých oni vídali mužov, ako oni ešte zahrúžení v hmlách ležia, ako by sa hnevali, že sú v zabudnutí, tu on musí básniť a básni.

(K. A. M. o povesti Zámok súľovský)[b23]

Svedkovia vy starí môjho narodenia!

Čože vy smútite, na aké spomnenia?

Veď sa z vašich kopcov oblak nesťahuje,

hrom za hromom letí, blesk s bleskom križuje.

Čože tak sparno — čo tak pridusuje?

To nie dobrého — smútok to zvestuje!

Čože vy smútite? Bydlo Slávov dávne,

vy muža Božieho bytovisko[b24] slávne!

Vy ste ho videli, v lone svém chovali,

vy v ideály svetov, vy ste ho vznášali!

Vo vašich sa hájoch s duchami dovrával,

tam vznešenosť Božiu rodu spytovával.[b25]

Z prsov jeho vrúcich tisol sa mocný hlas,

ktorému tie skaly mocný dali ohlas.

Vo vás on býval — vy ste v srdci jeho,

stojíte večne v duchu muža Božieho.

Vy ste mu pomník, vám stĺpy vystaví,

vás večné tajnosti svetu keď vyjaví.

On je váš, to veští aj hromov durkania,[b26]

a on vám zaspieva pieseň zmŕtvychvstania.

A vy len smútite? Keď vás to nekojí,

čože váš smútok na svete zahojí?

Čiže ľútate časov slávnych doby,

burácate nad predkov slávnymi hroby?

Burácate nad mohylou, v ktorej hnijú

dávne rodu pamiatky — a neodhnijú

rozkazmi[b27] Pána v slávnom zmŕtvychvstaní,

zato blesk hádžete v tuhom vetrov vaní?

Keď pod duby staré kňažia chodievali,

keď na temene hory piesne zaspievali,

keď doly všetky ohlasy dávali

a vy hlavy vaše k zemi skloňovali,

keď kňažia dohrali, skaly ohlas dali

a vetry tichučko pieseň dohučali.

Keď štyri udreli, kňažia sa schodili,

ľud kľačal nábožný, k Bohu sa modlili.

Keď kraje tie kvitli, aj celá dolina,

keď to všetko žilo ak jedna rodina,

ak by sám Syn Boží na to sa bol díval,

keď tak pokoj tichý medzi ľudom býval.

Či tie časy by ste radi času z úst vyrvali?

Či by ste ich radi na zemi zas mávali?

Nemrašti sa, Rokoš,[b28] to nie sveta beh,

krátky, krátky, bár aj dlhý je sveta vek.

Tiché boli časy, búrky prehrmeli,

mnoho ste už, mnoho veľkého videli.

Všetko to nič, dožijete sa väčšieho

činu, nad všetky činy veľké slávnejšieho.

Rozpŕchli sa mraky veľké, väčšie letia,

víťazstvo už svoje s radosťami svätia,

ale zletí orol, mocnými krielami

poletí cez mraky slávskymi svetami.

Nebude to ticho — život sa zdvihuje,

život sa počal — a boj sa hotuje!

(r. 1846)

Miesto duchov zakliatych[b29]

Kto zná kraje, kde vlnky Váhu šumného

v koryte rieky bystro preletujú,

kde činy slávne sú Matúša[b30] veľkého,

kde žili a k životu zas sa vzbudzujú.

Kde sú v dolinách duchovia skamenelí,

kde bárs začaraní, ešte predsa vstanú.

A keď vstanú, život príde znovunarodený,

prídu, život vzbudia jakby na vítanú.

Ale kto zná, kde? Kde sú oni zakliati,

v aké diery ako prášik zaviati,

kto to potvrdí, že oni nehlivejú,

ale sa k životu novému vzbudzujú?

Kto zná tie tajnosti? Kde sa pripravujú

a k vstaniu slávnemu kde sa pozdvihujú?

Kto zná, či sú preč a či večne mladí žijú,

kto zbadá tajnosti, ktoré duchov kryjú?

Sú divy tu i v nebi, ktoré nezbadá

ani duch najväčší, nikdy nevyhľadá,

ale len tušenia dáke o nich v sebe má,

a to v duchu — druhému z toho ver nedá.

Nedá? Isto nepotvrdí, ale tušenia

má! Cíti i ďalšie ľudské pokolenia.

Tušenie nespasí — nám len pravdu treba,

druhého nás chráň, Ty z vysokého neba!

Kde sú duchovia, poviem, kde sú zakliati,

v aké diery ako prášik zaviati:

Od vrchu dolina dnu sa rozťahuje,

dnu sa tiahne, ťahá, zastavuje.

Po doline voda beží, sa ozieva,

nad dolinou vietor fúka, previeva.

A v tom vetrov tichom, tuhom vaniu

spieva si dač’ pieseň k zmŕtvychvstaniu.

Nad dolinou vŕštek stojí — hlaď a pozri zas,

v dolinu tiež pozri, tam stoj začas.

V dolách sú skaly ako hroby duchov zakliatych,

ako práškov vetrom v priepasť zaviatych.

Hľaď zas, či to vraví, či to mámenia

a či to vetrov divých divné skučenia.

Tu nič nežije, skaly sa len mučia

a nad muky jejich besné vetry skučia.

Nežije to, ale žilo a sa hýbalo,

zakiaľ živé bolo, zakiaľ Boha malo.

To sú národy, to kniežatá slávne,

to ich pomníky, to ich hroby dávne.

To sú duchovia v povestiach zakliati,

ako prášik vetrom do jaskýň zaviati.

Tu mŕtvo, ale sochy hlbšie cítia,

bár žiadna meč v ruku nepýta.

Všetko načúva vetrov divému vaniu,

kedy zaspievajú pieseň k zmŕtvychvstaniu.

To mŕtve, ale skaliská razom ožijú,

keď zakliatia dlhé hodiny odbijú,

keď zosilnie najmladší kráľa najstaršieho,

keď sa zotaví syn národa svojeho;

keď on paloš[b31] zdrapí, ježibabu skazí,

keď sviecu tú veľkú zakliatia zahasí.

Tu sa zdvihne, kraje, tuhé vetrov vanie,

tu vstanú, pieseň spievajúc k zmŕtvychvstaniu.

(r. 1846)

Báseň na deň 7. brezna v Jednote povedaná na pamiatku odchodu bratov z Bratislavy po páde Ústavu tamojšieho r. 1844[b32]

Cez veky už čierne oblaky si stáli

nad Tatier večnými, slávnymi temami,[b33]

pod oblakmi cez doly divé vetry viali,

viali a trhali rodu základami.

Hrom za hromom lietal, za bleskom blesk findžal[b34]

rozrývajúc ňadrá syna najmladšieho,

niekdy sa ten ozval, s bôľom k nebu kričal:

„Vezmiže na milosť — dosť mňa trestaného!“

„Vezmiže na milosť“ — skaly ohlas dali,

potom zas hroznejšie len ticho nastalo

a v dierach, v priepastiach len vetry skučali,

lež ver’ to skučanie pomoci nedalo.

„Vezmiže na milosť“ — duchovia prosili:

„Tebou, Bohom večným, národ vyvolený!“

„Človek sa má zaprieť“ — tak slová hlásili

Boha večného — „by bol znovuzrodený!“

„Kto môj národ spasí, kôru nech roztrhne

dlhého zakliatia — večného to spania,

Nech sa besnému v odpor diablu vrhne,

potom nech zaspieva pieseň zmŕtvychvstania.

Čím je horšia zlota, bližšie tým spasenia!

Čím hustší oblak v Tatry blesky posielal,

tým bližší bol čas slávneho víťazenia,

tým silnej’[b35] sa mečom prorok opasúval.

Rok nový nastal — príroda sa rozvíja,

v plnom sa rozvití krásna ukázala,

keď sa duch zdvihoval, keď sa hore pýta,

keď sila a sila kôru rozpukala.

Ešte sa hustšie mrak čierny sťahuje,

ostatný raz silno tou zemou zatriasol,

keď sa potom slnko na nebi zjavuje,

prebudenie slávi tisíc slávskych hlasov!

Prebudenie slávi tuhé vetrov vanie

a zvestuje svetu slávne zmŕtvychvstanie!

Prebudenie slávi — k boju sa hotuje,

k boju sa hotuje, svety osvecuje.

(r. 1846)

Zašumel si vetrík[b36]

Zahučali hory, zahučali lesy,

kdeže sa podeli lásky mojej časy.[b37]

Zašumel si vetrík po tichej borine,[b38]

zahučal si potok po dlhej doline,

na okrúhlom nebi slnko vychádzalo,

v záhradke pri ruži dievča zaspievalo.

Dievča zaspievalo, jak si anjel spieva,

tak jej pieseň hučí, tak sa jej ozieva.

Zaspievalo pieseň, pieseň šuhajovi,

čo ju učil lásku k sebe a rodovi.[b39]

Zahučali vetry, zlámali borinu,

zodvihol sa potok, povozil dolinu,

zahrmel si oblak, udrelo do stromu,

za kým že hučanie, zvonenie že komu?

Ako keď ružička vyschne na koreni,

tak Anička vyschla, dievčiny viac neni!

„Neni“ — takto smutný skaly ohlas dali

zamĺkli na veky, viac sa neozvali.

Z šuhajovej duše krásna hviezda spadla,

krásna hviezda spadla, láska mu uvädla.

S krásnou dievčinou lásku zakopali

a jeho na svete smutného nechali.

K dievčaťu mu lásku veru zakopali,

lenže im nádeje šuhaja zleteli,

vyleteli hore, kde si orol sadá,

kde myšlienky nové k vyleteniu hľadá —

ta si hor’ zasadli, dolu sa vrátili

a šuhaja láskou k rodu naplnili.

Láska zemská padla, v smrti ver zhynula

a láska nebeská to miesto nabula![b40]

(r. 1846)

K ľudu môjmu[b41]

I

Tatry dávnoveké, ľud môj, ťa chovajú,

národ vyvolený pred svetom skrývajú,

v lone ich svätom stal si sa, čo si,

a v ich tichu večnom zoznal, kto si.

Tu si sa zmocnil a tušiac dač veľkého

vyzískal si si mena prevelebného,

lenže si stál proti nebožskému

a už si bol svetu známy celému.

Hore sa, rodáci, nám už svitá zora

a slnce už vychádza spoza obzora.

Hore sa! Keď šum vetra zavieva,

k srdcu vám spevec pieseň zaspieva.

II

Zahučali hromy, vetry zašumeli

nad Tatier mocnými svätými temami,[b42]

po slovenskom kraji chýry rozleteli,

že je Boh nad nami, Boh že nad Tatrami.

A či on nás nechcel a či my večnému,

čo večne panuje, Pánu sa rúhali?

On je priateľ ľudu, ale len dobrému,

on len tých opustí, čo jeho nahali!

Smutný to bol čas, keď sme sa ho odriekli

a večnej biede vo večnom túlaní

k tomu najhoršiemu sa boli utiekli,

neslobodní boli a dlho zakliati.

Keď sme ho nechceli, všetko zastenalo,

skaly sa pukali, hromy zahučali

a ľudí myšlienka, tušenie nechalo,

myšlienky, čo by boli útechy dali.

Ľud ten, indy[b43] mocný, pomaly sklesával,

len pieseň zostala, jeho potešenie —

a čo všetko padlo, na tú sa nahával,

bo tie dávne tóny boli mu veštenie.

Nimi krutá sa mu bieda utratila

a v nich sa zabával tým, čo ho tešilo,

v spievaní ich sladkom hodinka odbila,

ale keď tá ušla, viacej ho trápilo.

Pieseň mu zostala, lež vôľa spadala,

vo večnom plazení táto sa stratila,

vôľa tá spadnutá skutok von nedala,

zakiaľ by zakliatia hodina nebila.

Ale to zakliatie, ktože ho otvorí,

či národ bez vôle, bez skutkov stratený,

čiže ten zoslablý zvíťazí potvory

a či len slobodný a znovuzrodený?

Ako ho zobudí, zo dna pozdvihuje,[b44]

či mečom potvory zrúbe a pobije?

Meča tam netreba, kde pieseň panuje,

slovo len večné v prsia sa zaryje!

Slovom ho zobudí, keď pieseň zaspieva,

spevec, čo sa v blesku zornice objaví,

čo sa tak poberá, jak vietor zavieva,

čo má vôľu pevnú, čo má pochop pravý!

Tu ťa on zobudí, keď hlas božský zodvihne

a na strunách zlatých tón zlatý vyžiada,

tu ti ver’ spasenia zornica vysvitne,

bude pokoj Boží a prestane vada!

III

Po krajne sa búrka rozťahuje,

nad úbočami sa staví

a keď sa blýska a keď to lomcuje,

spevec sa slávny objaví.

Básnik sa staví, plný nadšenosti

preletí v duchu časy budúcnosti

a v tomto o budúcnosti snívaní

vyletí hlas z úst sladký, nečúvaný:

„Posol som Boží, ducha prevelebnieho,

aby proroctvo zvestoval vám jeho.

Synovia Tatry, bratia roztratení,

vy ste národ Boží, v svete vyvolený.

Vy svetov veľkých veľké vrchovisko

a ducha Božieho v piesni bytovisko,[b45]

vy ste svet krásny, vo vašom spievaní

spokojíte svety vo večnom zmierení.

Cestu tú veľkú značil Pán kynutím

a jak hviezd pevcov ostatných hynutím.

Tí piesne túženia všetky vyspievali,

tebe krajnú Božiu na zemi nechali…“

Tu pieseň pretrhne hromu buchnutie

a pevec na čas postojí —

vidieť ho jak blesku blysnutie,

dušu myšlienkou napojí.

„K tak veľkým činom druha ste mali

a či ste ho skutkom svetu ukázali?!

Hore sa, Slovania, ducha pozbierajte

a skutku v zakrytom hlivieť nedajte!

Len s vôľou, že skutkom bude spasenie

a sveta vášho naveky zmierenie.“

Básnik ten mizne, v kraj nadzemský letí,

rodáci moji, svet nový zasvieti.

Básnik ten zmizol, lež lýra ostala,

aby šírym svetom náš čas chýrala![b46]

Búrka už mizne, už sa odťahuje,

nad krajnou viac sa nestaví

a keď slniečko krajnú osvecuje,

tisíc sa spevcov objaví.

(r. 1846)

Na Kňaží stôl[b47][b48]

Slavorum montes, slavorum flumina canta![b49]

(J. Jacobeus)

Na teme[b50] tvojom stál som v nadšenosti,

považujúc[b51] mladosti háje,

duch môj sa zabával v dávnovekosti,

v nadzemské lietajúc kraje.

Boli to časy, ale sa minuli,

ako vlnky sa míňajú —

nad hrobom jejich len vetry zaduli,

s ich pamäťou si ihrajú.

Či pamäť nechajú? Teba postavili,

by si žil v ústach národa,

by mu duch tvoj chystal k výletu sily,

by mu bol heslom — sloboda.

Ty si bol ľudu odjakživa svätý,

socha súc najsvätejšieho,

čo má — nekape, bár je aj zakliaty,

bo mu to útecha jeho.

Čo v tvojom lone spočíva v ukrytosti?

Ktože tie poklady zbadá?

Kto sa pustí skúmať sväté tie tajnosti?

Tie len zvest rodu vyhľadá!

Čože tak tajomno, vy skaly, hľadíte,

jak by ste chceli sa boriť —

čože hromami doliny nestrašíte,

veď vás cudzie chcejú stvoriť.

Ináč to bolo, keď tu panovali

verní rodu slovenskému,

keď sa po tých lúčinách ozývali

spevy milé ľúbenému.

Keď sa do boja chystali junáci

tĺcť hlavy Nemcom ohavným

a keď si dokola zastali speváci

spievajúc hlasom preslávnym.

Z boja sa junáci víťazi vrátili,

na vrch ti kňažia chodili,

na znak víťazstva ohňami svietili,

v duši radosť zapálili.

Boli to časy a bárs sa minuli,

jak vlnky tak pribúdajú,

vetry už viacej nebudú, zaduli,

lež spevci ti zaspievajú.

Ľud tu bol cnostný, len dobre robiaci,

ohavností sa chránieval

a keď opadnúť mali v zlotu Slováci,

on si len pieseň zaspieval.

Teraz to leží — a skaly tvoje pustnú,

vrch pomaly obeluje,

hory kolkolom husté len viacej pustnú,

mhla[b52] si tu len poseduje.

(r. 1846)

Básnik[b53]

Básnik musí so životom národným oboznámený a do najhlbších tajností národa zarytý byť.

(P. Hostinský)

Keď sa národ zbudí a keď sa zdvihuje,

prvý sa spevec objaví,

ten len vždy dumá a vždy zaspevuje,

ten mu pamiatku vystaví.

Toho si duch lieta tam v nekonečnosti,

kde byt[b54] je mieru[b55] večného,

ten sa len vo forme baví tu v zemskosti,

panujúc v podobe jeho.

Ten zvest je spriaznený národu svojemu,

zná jeho veľké tajnosti,

bo on jak kráľ ducha rozkazuje jemu,

jeho je v biede, v radosti.

On keď si na skale sedí zadumený,

svety pozemské panuje,

nad osudmi jejich on je postavený,

on ich riadi a spravuje.

Väčší nad kráľa, bo duchom rozkazuje,

ich hlbokosťou pohýna —

a keď zlých zničí, dobrých pohybuje,

jak prorok on sa spomína.

Väčší nad kráľa trón v duchu vystaví,

odtiaľ sa po svete šíri,

na tróne citu panovanie slávy,

o ňom všade idú chýry.

Jak hviezda vychádza, básnik tak začína,

spieva, nad rodom dumáva;

a jak hviezda hasne, pomaly zhasína,

tak básnik veľký skonáva.

(r. 1846)

Koniec ukážky