epub producer © 2017 Artis Omnis
All rights reserved.

© Vydal: Artis Omnis v edícii Margo
Kysucká cesta 9, 010 01 Žilina
www.artisomnis.sk
Redakčná a jazyková úprava: Marta Blašková Maňáková, Andrea Harmanová
37. e-book publikácia, 1. e-book vydanie

© Juraj Červenák, 2017
Cover & Illustrations © Michal Ivan, 2017

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.
Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

epub - ISBN: 978-80-8201-002-5
mobi - ISBN: 978-80-8201-003-2
pdf - ISBN: 978-80-8201-001-8

DraciaCarovna_predel
Prvá časť

BOHATIERSKA STRÁŽ

KAPITOLA I.
MIKULA SELJANOVIČ A ZBOJNÍCI

V Ityle temná voda hučí, na krvavom nebi sokol kričí, a k vám, bratia, na tých krídlach sokolích bylina bohatierska letí. Počujte príbeh o Volchovi Vseslajevičovi a Mikulovi Seljanovičovi, udatných bojaroch kyjevských.

Stalo sa za oných čias, v prvom roku vlády veľkokniežaťa Svjatoslava, že Volch Vseslajevič na gosudarov príkaz ustanovil svoju chýrnu družinu. Zozbieral tridsať nevoľníkov, kniežacích synov z Kyjevom porobených kmeňov, ktorých v stoličnom hradisku ako rukojemníkov držali, a nazval ich goryničmi, synmi draka, aby ich meno silou dunelo a strach do sŕdc nepriateľských zasievalo. Každý junák dostal bujného tátoša a zbroj takú žiarivú, že jej trblet oslepoval až v samotnom Carihrade, kde ľudia na hradby a veže vybiehali a preveľmi sa čudovali: „Hľaďte, čo sa to tam v diaľkach blýska, že to aj ligot našich palácových pokladov zahanbuje?“ Ej veru, to sa trblietajú bohatierske zlaté prilbice, panciere z rýdzeho striebra i meče a sekery z najlepšej kyjevskej ocele, ktorá sa leskne ako zrkadlo!

Svjatoslav, hoci mu ledva prvé fúzy narástli, bol vládca múdry a šľachetný, nuž veľkodušne daroval niekdajším rabom slobodu a ustanovil ich ochrancami kniežacieho stolca, po svoj bok ich povýšil.

Keď po žatve nastal čas dožiniek, nasadla chrabrá družina na kone a vybrala sa k porobeným kmeňom, do vzdialených hradísk a miest vyberať dane a poplatky. Veľmi sa preľakla zver, keď začula dupot bohatierskych tátošíkov. Tury a jelene ušli do lesov, sobole a bobry odplávali na ostrovy, drobná zver sa šuchla do kríkov, ryby sa poskrývali v hlbinách riek a jazier.

I doviedol Volch Vseslajevič udatných goryničov do mesta Turova. Knieža kmeňa Dregovičov, ktorý sídlil za jeho hradbami, ponáhľal sa kyjevských vyslancov privítať. Po zem sa klaňal, chvály na Svjatoslavovu múdrosť a dobrotu vyspevoval, Volchovu družinu velebil, div že im ruky a nohy nebozkával. Pozastavil sa Volch nad toľkou úslužnosťou, porozmýšľal hlávkou bystrou, ale nič nevydumal. Vošli teda goryniči do paláca, k stolom zasadli, medovinou sa napojili, pečenými labuťami z dregovičských mokradí nakŕmili. A keď bolo po hostine, nakázal Volch kniežaťu, aby išli nachystanú daň prerátať.

Vtedy sa hospodár znovu začal poklonkovať, kyjevskú vládu chválorečiť, Volchovi lem rúcha bozkávať. Volchovi sa to už veru nezdalo i okríkol Dregoviča, aby nezdržiaval. Spolu vošli do pokladnice, kde už bola daň pre Svjatoslava zhromaždená.

Ráta Volch sobolie a líščie kožušiny, ráta vrecia so žitom, džbány s medom, súdky s pivom, parožie aj zlaté hrivny. A keď narátal len polovicu toho, čo mu Svjatoslav kázal od Dregovičov vybrať, schmatol svoje žezlo čarodejnícke, malachitom vykladané, a tak ním švacol vládcu Turova, že tomu hneď krvavé chuchvalce z nosa vyfrkli a zuby na podlahe zahrkotali.

„Takto si ty ctíš veľkoknieža kyjevské?“ okríkol Volch kľačiaceho oplana. „Chvály naňho spievaš, čelom dobre že o zem nebúchaš, ale v skutočnosti ho chceš ošmeknúť, skuhroš lakomý? Viem ja, že Dregoviči takou núdzou netrpia, aby museli na poplatkoch trocháriť! Kde je zvyšok dane? Vrav, inak ti na mieste odfaklím tú prešibanú kotrbu a vypasené telo hodím vranám na poli!“

Plazil sa turovský knieža po zemi, krvou z rozbitej papule Volchove žriebäcie čižmičky špinil, o zľutovanie prosil. A vraj, že nemohol naplniť všetky vrecia, truhlice a džbány, pretože jeho vladykovia na západe sa vzbúrili, poslušnosť Turovu i Kyjevu odmietli, Svjatoslava pľuhou a hrdlorezom varjažským nazvali a tak sa vyhrážali, že keď dakto príde k nim driapať poplatky, na márne kusy ho rozsekajú a tie ostatky do močiara hodia, nech sa nimi ryby a hady nakŕmia.

Vzkypela vo Volchovi zlosť. Na brieždení družiníkov zburcoval, kone sedlať kázal a ostré meče, tuhé luky, buzogáne a kopije schmatnúť. Vyrazili goryniči z Turova na západ k hradisku Vlčincu, kde vraj vodca tých vzbúrených zloduchov, čo si nectili dobrého kniežaťa Svjatoslava, čupel na svojom lakomo nazhŕňanom bohatstve.

Ako tak cvála družina cestičkou cez šíre mokrade, podľa ktorých zem dregovičská svoje meno dostala, naraz len začuje, ako si v diaľke ktosi pesničku popiskuje. A musí to byť sedliak, čo svoje pole orie, pretože okrem piesne počuť aj koníka dupotať, plúžik vŕzgať, kamienky na ostrom lemeši škripotať.

Ale hoci družina cválala celý deň, od svitu až do mrku, k tomu oráčovi nijakovsky dôjsť nemohla.

Na druhý deň ráno goryniči opäť skočili do sediel a cválali na západ, za tou pesničkou, dupotom oráčovho koňa a škripotom pluhu v zemi. Ale hoci hnali kone až do temného večera, k tomu oráčovi zase nedošli.

Tak rušali aj tretí deň, a na obed konečne našli toho oráča. Na velikánskom poli, že mu konca nedovideli, rozorával matičku zem na jesennú sejbu, pesničku si popiskoval, brázdy hlboké sťa hradné priekopy vyorával a pne a balvany veľké ako domy jednou rukou nabok odhadzoval.

S údivom hľadia kyjevskí bohatieri na toho oráča, lebo jeho kobylka má opraty z čistého hodvábu, pluh je kovaný z najlepšej ocele, radlicu má striebornú a držiaky z rýdzeho zlata. A sám oráč? Radosť naňho pozrieť! Vlasy sa mu vlnia ako zlaté ostružliny, oči sa jagajú sťa perly a po ústach červených mu možno vajce pregúľať. Čižmičky má zo zeleného safiánu, čiapku z najdrahšej soboliny a kaftan z čierneho zamatu...

„Ale hovno!“

„Č-čože?“

Hoci bola krčma plná na prasknutie, dosiaľ v nej vládla priam posvätná tíš. Každé ucho zvedavo lapalo slová šedivého guslara, ktorý s ošúchanou citarou na kolenách sedel na balíku slamy a opieral sa chrbtom o prostú ohradu, za ktorou chrumkali seno kone, somáre a ťavy. Hostinec bol priestranný, ale nanajvýš prostý – stajňa, výčap aj nocľaháreň natisnuté do jedinej miestnosti pod širokou strechou, neoddelené stenami, iba ohradami a nahrubo otesanými stĺpmi. Pach hnoja sa miešal s ľudským potom, lacnou pijatikou a prdmi spáčov, takže ktokoľvek sem takto neskoro večer vkročil, dobre že nemusel tasiť šabľu, aby sa cez ten smrad presekal. Pocestní v týchto končinách však neohŕňali nos ani nad puchom, ani nad lacným chľastom, a už vôbec nie nad hlučnou spoločnosťou. Kupecká cesta z Bolgaru do Biläru sa smutne preslávila výčinmi lúpežníkov a nocovať pod strechou s toľkými ľuďmi nablízku znamenalo nocovať v akom-takom bezpečí.

„Čo vravíš?“ zakoktal guslar opäť a kalnými očami pátral po tom bezočivcovi, čo prerušil jeho bylinu.

„Vravím, že kŕmiš túto spoločnosť báchorkami!“

Hostinec, ešte pred chvíľou napäto, bez jediného šepnutia načúvajúci, teraz pobúrene zahučal. Všetci sa otáčali na laviciach, stolcoch i obyčajných klátoch, aby videli toho nadrapeného mamľasa.

„Neruš, Varjag!“ skríkol ktosi smelo. „Nestačí, že sa rozťahujete v Bolgare, dupocete po paláci samotného emira, nech mu dá Alah večný život, ešte aj tu nás chcete častovať svojou nadutosťou a spupnosťou?

„Zavri zobák, mohamedán,“ opáčila robustná postava, černejúca sa blízko dverí, kam svetlo ohniska a kahanov nedočiahlo. „Mrzí ťa, že máš čím hrýzť večeru? Môžem zariadiť, aby ti ju museli predžuť, pretože tvoje zuby budú štrkotať na podlahe ako suché hrachy!“

Dobrá tretina hostí hneď zmenila názor a prešla na votrelcovu stranu. Z prostého dôvodu – pretože aj tu, v srdci Bulharska, si kupci a majetnejší pocestní najímali za strážcov bojovníkov zo západu. Vďaka tomu skoro polovici prítomných prúdila v žilách varjažská, kyjevská alebo novgorodská krv. Páchnucim vzduchom razom začali lietať urážky − jedným smerom „mohamedánski obrezanci“, opačným zas „pohanskí prasožrúti“.

„Okrem toho,“ dodal prišelec a jeho medvedí hlas rázne zadusil silnejúci huriavk, „nie som Varjag. Som Dregovič. Teraz v službách kniežaťa Svjatoslava.“

Chlap, čo sa odvážil neznámeho okríknuť, opäť potriasol hlavou v špicatom koženom kalpaku a tresol do stola rukoviatkou kindžalu zamasteného od pečenej baraniny. „A čo má byť? To ti ešte nedáva právo...“

„Ja som ten oráč.“

Krčma zamrela. V stajni vedľa zahíkal somár.

Mohutný muž vykročil z tieňa. Ohnivé svetlo ukázalo jeho rumennú, opálenú tvár, zablyslo sa na prilbici pútajúcej neposlušné ryšavkasté vlasy, trbletom pohladilo nový pancier a náprsnú puklicu, obtrelo sa o hlavicu meča trčiacu spod plášťa.

„Mikula?“ ozval sa z davu zachrípnutý hlas. „Mikula Seljanovič?“

„Osobne,“ prikývol obor. „A toto,“ ukázal palcom za seba, kde sa z tieňa vynorili dvaja urastení mládenci, navzájom si podobní ako vajce vajcu, „sú Divljan a Borovej, bratia z Polocka, poslední žijúci goryniči. Boli vtedy s Volchom v dregovičskom kraji a dosvedčia, že to, čo tu počúvate, sú samé nezmysly.“

„Bylina je bylina,“ namietol starý guslar. „Nedrží sa pravdy ako kliešť babského lona; kráča si svojou cestou. Vraví sa o tebe, Mikula, syn sedliacky, že takisto rád potešíš druhov pri táborovom ohni piesňou či hrdinským príbehom, nuž by si tomu mohol rozumieť. Navyše, mal by si byť rád, že guslari a igrici dodávajú tvojim skutkom na sláve a hrdinskosti.“

„Možno máš pravdu,“ pripustil Mikula. „Bylina bez príkras a zveličovania nestojí ani za zlomený medenák. Ale to je tak – všetko, o čom tu spievaš, som zažil na vlastnej koži. Viem, ako to bolo naozaj. Ver mi, pred vstupom do kyjevskej služby som sa nikdy žiadneho zamatu a hodvábu ani nedotkol. Keď ma Volch a jeho bojari obstali na tom poli – malom kúsku mokrej, neúrodnej pôdy uprostred zahmlených močarísk –, bol som celý od blata a hnoja a mal som na sebe akurát tak prepotenú rubašku a zodraté gate. Oral som starým pluhom fľakatým od hrdze, s drevenými držiakmi a ošúchanými liacami. O zlate a striebre som ani nechyroval. A, ako vidíte na vlastné oči, nie som ani taký krásavec, ako ma tuto starký opísal.“

Časť hostí sa nechala posmeliť Mikulovým úškľabkom a zachechtala sa tomu žartu. Spoza dlhého dreveného stola sa zdvihol plecnatý chlap s plavými vlasmi spletenými do vrkočov, navlečený v krúžkovej suknici, na prvý pohľad Varjag.

„Tu je voľné miesto, udatný Seljanovič,“ ukazoval na lavicu naproti sebe. „Poď si prisadnúť a porozprávaj nám, čo sa vo Vlčinci naozaj prihodilo. A dovoľ mi kúpiť ti pitie.“

„To ti rozhodne dovolím, priateľu,“ zazubil sa Mikula, pokynul dvojičkám a začal sa predierať k varjažskému stolu. Vyzeral pri tom ako to radlo, rozorávajúce kyprú dregovičskú zem. „Ale len jeden džbán. Vezieme z Biläru truhlicu zlata, ktorú tamojší beg s úctou posiela nášmu gosudarovi Svjatoslavovi do Bolgaru, a neradi by sme ju niekam zapotrošili len preto, že sme si hlúpo ožrali gebule.“

„A to ten poklad veziete len traja?“ začudoval sa Varjag.

„Piati. Kolyvana Vyhnanca a Morofeja Tiverca sme nechali strážiť vo voze.“

„Aj tak je vás na taký náklad málo. Nebojíte sa lúpežníkov, ktorí vraj hojne zvlažujú túto cestu krvou pocestných? Nepočuli ste o prepadnutých, povraždených a vyrabovaných karavánach v blízkom okolí?“

„Počuli,“ mykol Seljanovič plecami, zložil si prilbicu a vtisol sa na lavicu medzi svetlovlasých Severanov. „A čo? Žiadnych prašivých hrdlorezov sa neľakáme. Okrem toho, väčšou družinou by sme len prilákali ich pozornosť. Čím menšia skupina, tým skôr prekĺzne.“

„Odpusť, blahorodie,“ to šepol Mikulovi do ucha krčmár, ktorý pred neho práve kládol džbán s vínom, „ale nemal by si takto pred všetkými roztrubovať, že vezieš zlato bilärského bega. Čo ak tu majú zbojníci svojich špehov?“

„Voľačo mi bzučí okolo ucha!“ zahnal sa po ňom Mikula a zatváril sa, že pátra zrakom po dotieravom hmyze.

Varjagovia sa opäť zachechtali. Ponalievali si, treskli pohármi a rázne sa napili, až im riedky červený nápoj crčal po fúzoch.

„Riadne je pokrstené, len čo je pravda,“ zaškľabil sa Mikula, keď položil pohár.

„Čože je?“ nechápal varjažský náčelník.

„Ááále, to je také kresťanské slovo. Pochytil som ho od voľaktorého pánbožkára z kniežacej družiny, od Jegora, Aljošu alebo Samsona, už si nepamätám. Keď sa rozhodneš pokloniť krížu, kresťania ťa do svojho stáda prijmú tým, že ťa ošpliechajú vodou. Alebo ťa rovno vykúpu v rieke či jazere. Brr, už len zato nikdy neprijmem tú vieru!“ Mikula sa prehnane otriasol. „Takže chápeš, keď sa povie, že je víno pokrstené...“

„Moje víno nie je riedené!“ zabrblal pohoršene krčmár.

Mikula sa zase iba zahnal po neviditeľnom komárovi, a tým hostinského umlčal a odohnal.

„Počuj, priateľko,“ zažmúril na štedrého Varjaga, „zdáš sa mi akýsi povedomý. Nevideli sme sa už niekde?“

„Veruže videli. V Bolgare. Som Einar Sigmarsson a tuhľa s chlapcami sme priplávali na jednej z helgardských veslíc.“

„Pod velením Bragiho Halvorssona?“

„Uhm.“

„Tak to sme všetci bojovali vo vojne so suwarským Mutahar-chánom.“

„Akurát každý na inom bojisku. Kým ty si s goryničmi zaútočil na samotný Suwar a dračiu vežu, my sme sa pod Svjatoslavom zrazili v stepi s hlavným vojskom.“

„Tak či onak sme prelievali krv za spoločnú vec. To si žiada ešte jeden prípitok.“

„Veru tak. Na padlých druhov!“

Mikulovi stuhol úsmev na tvári. „Na padlých druhov...“ vzdychol si, očividne zaskočený nedobrými spomienkami. „Na Volcha, ktorý mi bol ako brat, a ktorého zhltol suwarský čierny drak, bodaj by mu šupiny opadali a mäso zaživa odhnilo z kostí!“

Varjagovia zvážneli a napili sa v tichosti. Mikula aj bratia z kmeňa Poločanov dychtivo glgali, akoby už zabudli na predsavzatie neopiť sa.

„Tak ako, porozprávaš nám o stretnutí s Volchom a bitke vo Vlčinci?“ utrel si Einar spakruky mokré fúzy. „Chceme vedieť, čo sa tam naozaj prihodilo. A ostatní tiež, nemám pravdu?“ dodal hlasnejšie.

Krčma súhlasne zahučala.

„Len rozprávaj, Seljanovič,“ pridal sa dokonca aj starý guslar. „Už som tú bylinu spieval hádam stokrát. Rád si ju pre zmenu vypočujem z iných úst, tobôž z tých, čo patria samotnému hrdinovi príbehu.“

Fúzatý bohatier najprv krútil hlavou a vyhováral sa, že nemá náladu, ale keď už bolo toho posmeľovania a tľapkania po širokých pleciach priveľa, odovzdane rozhodil rukami a vstal.

„Tak dobre, dobre... Ale aby tuto starký neškodoval a nepočúval len tak nasucho, naberte mu na moje trovy krčah piva.“

Mikula si zložil plášť, zobral pohár s vínom a vyšiel na kúsok voľného priestranstva pri ohrade, kde sedel aj starý guslar. Tam nafúkol hruď, rozhliadol sa po zvedavých tvárach hostí a pokýval hlavou.

„Vidím tu aj kupcov zďaleka. Možno sa medzi vami nájde niekto, kto už navštívil môj rodný dregovičský kraj...“

„Ja som tadiaľ pred troma rokmi putoval,“ zdvihla sa z davu ruka s pohárom.

„Tak potom potvrdíš, priateľu, že končiny v povodí rieky Pripjať nie sú ktovieako pohostinné. Kam oko dovidí, tiahne sa šíra rovina pokrytá močiarmi a zahmlenými lesmi. Páchnu tam bahenné výpary, v zelenom povlaku na stojatej vode sa krútia hady a deťom, čo sa narodia v tom smutnom kraji, je uspávankou kŕkanie žiab. I mne bolo. Vyrástol som v chudobnej sedliackej rodine a mojím údelom bolo navždy sa lopotiť na kúsku zeme medzi slepými ramenami Pripjate. Zakaždým, keď som po rieke videl plávať kupecké lode, díval som sa za nimi až k obzoru a dumal o tom, ako sa žije v iných krajoch – v preslnených lesoch vôkol Kyjeva, vo vetristých stepiach na dolnom toku Slavutiča, v zlatom sa blýskajúcom Carihrade, pri majestátnom Ityle, vlastne kdekoľvek mimo nevľúdnych dregovičských bahnísk. A tu, jedného dňa, keď som od rána drel na poli a škvŕkajúci žalúdok mi už oznamoval, že je čas obeda, zarachotili na ceste popri Pripjati kopytá bohatierskych koní...“

„Veles nech ti pomáha a Mokoš dopraje hojnú úrodu, dobrý človeče!“

Liace sa napli a do pluhu zapriahnutá kobylka poslušne zastavila. Mikula Seljanovič zdvihol zrak od roboty.

„Pekne zdravíš, bojar, len čo je pravda,“ zašomral. „No obávam sa, že bohovia plodnosti na tento kraj akosi pozabudli. Nechali ho napospas vodníkom, rusalkám, beregyniam a ostatnej hávedi, ktorej svedčí vlhko. Aká neblahá povinnosť vás privádza sem na koniec sveta?“

„Sme bohatieri veľkokniežaťa Svjatoslava,“ odvetil čiernovlasý, zelenooký vojvodca. V pästi zvieral čarodejnícke žezlo vykladané malachitom, s úlomkom striebornej dračej šupiny votknutým do hlavice. „Smerujeme do Vlčinca vybrať spupne zadržiavané poplatky.“

„Takže Kyjevčania, hm?“ prebehol ich Mikula pozornejším pohľadom. „Aj som si to myslel – podľa zlatej Perúnovej sekerky na vašich prsiach a toho trojhlavého draka na štítoch. To musí byť Goryn, a vy ste teda goryniči, a ja hovorím s Volchom Vseslajevičom.“

„Veru áno, ja som to. Družinu som ustanovil len nedávno, vari sem už doletela tá zvesť?“

„Veru doletela. Všetci rozprávajú, ako Svjatoslav zostavil gardu z bývalých zajatcov a rukojemníkov, väčšinou kňažičov porobených kmeňov. A oni mu teraz oddane slúžia, hoci Svjatoslavovi rodičia, či už krutý Ingvar, alebo neľútostná Helga, podrezávali krky ich otcom a po tisíckach vraždili ich súkmeňovcov.“

Družina podráždene zahučala, dokonca aj oceľ varovne zaštrngala.

„Urážaš, Dregovič?“ skrivil ústa Vseslajevič, keď ráznym gestom utíšil chlapov. „Ja ťa úctivo zdravím, pekne sa s tebou rozprávam, a ty si pohŕdavo odpľúvaš? Chceš vari, aby sa tá čerstvo vyoraná brázda stala tvojím hrobom?“

„Upokojte sa a zastrčte meče naspäť do pošiev, udatní bojari,“ odfrkol si Mikula. Očividne sa hrozby vôbec nezľakol. „Nechcel som urážať ani sa posmievať. Len vravím, čo som počul. Ani trochu sa nečudujem, že hrdo nosíte na hrudiach zlatú sekerku, znak kyjevských kniežat. Myslíte, že ja by som nevymenil túto špinavú lopotu za sedlo rýchleho tátoša a necválal s vami do bitky a potom do zlatých siení kyjevského dvorca?“

Volch prižmúril oči. Ešte chvíľu sa hneval, ale potom miernejším hlasom navrhol: „Tak prečo to nespravíš? Viaže ťa povinnosť k rodu, k matke a otcovi?“

„Tie putá sa dávno pretrhli. Matka mi zomrela už dávno, otec odišiel k bohom vlani v zime. Žijem sám a pre seba.“

„Potom neotáľaj. Vypriahni kobylku, hoď ten hrdzavý pluh do Pripjate, schmatni korbáč a sekeru a rušaj s nami. Aspoň nás dovedieš najkratšou cestou do Vlčinca.“

Mikula zamyslene naklonil hlavu. „Naozaj by ste ma medzi seba prijali?“

„Prečo nie? Sily máš očividne dostatok a tou spupnou rečou si ukázal, že ti nechýba odvaha. Musím ťa ale varovať – voVlčin ci potečie krv. Tamojší vládca sa vzbúril proti kniežaťu z Turova, a teda aj proti Svjatoslavovi. Ideme ho naučiť pokore. Nebude ti proti vôli dívať sa, ako tečie krv tvojich rodných?“

„Tých vo Vlčinci? Pche!“

„Než ma odsúdite ako zradcu vlastnej krvi,“ rozhliadol sa Mikula po načúvajúcich hosťoch v krčme na bilärskej ceste, „musím vám rozpovedať, čo sa stalo pár dní pred Volchovým príchodom. Ja sám som meral cestu do Vlčinca. Nechcelo sa mi tam, pretože hradisko od istého času ovládal bojovný zbojnícky vladyka, ktorý pri nástupe na stolec zavraždil svojho predchodcu, vlastného strýka, a niekoľko ďalších príbuzných. K ostatným súkmeňovcom, najmä prostým sedliakom, rybárom a lovcom z močiarov, sa správal horšie ako otrokár. Poplatky a mýta nenásytne driapal, pútnikov na cestách prepadával, vozy s tovarom a lichvu raboval. Kto mohol, hradisku sa radšej vyhol. Lenže ja som nemohol − potreboval som soľ, aby som si mohol naložiť bravčové na zimu, a soľ mali len vo Vlčinci.

Kúpiť vrecko soli za poslednú železnú hrivnu, to sa mi pošťastilo raz-dva. Cena bola vysoká, ale čo narobíte, soľ je tam u nás veľká vzácnosť. Lenže keď som zamieril k bráne, naraz ma len obstali vladykovi chlapi, smradľavá zberba najhorších povaľačov, hrdlorezov, pijavíc v ľudskej koži. A hneď do mňa, či som zaplatil poplatok za vstup do mesta a daň za nakúpený tovar. Vravím im, že som slobodný človek a že také sprostosti ako sú dane, nech si láskavo strčia do svojich neumytých zadkov. Nič viac. No, možno som dodal čosi o tom, že oni majú ritné die ry na tvárach, lebo mi ich slová znejú, ako keď sa našinec hneď zrána naje kapusty a potom celý deň vydáva zvuky ako jedovaté bubliny unikajúce z bahniska.“

Hostincom prebehla vlna temného smiechu.

„Ľahko si domyslíte, čo nasledovalo. Veru, vrhli sa na mňa ako osy na med. Odstrčil som ich, až si huby v hnoji a blate na nádvorí namočili, a kráčal ďalej k bráne. Lenže potom mi zastal cestu náčelník. Vytasil na mňa meč, taký žabykláč. Len v poslednej chvíli som sekajúcej čepeli nastavil vrecko so soľou. Ako inak, ostrie ho rozpáralo a všetka soľ sa naskutku vysypala do blata. Vošla do mňa zlosť. Schmatol som svoj korbáč a tak som tú všivavú chamraď vyobšíval, že nikto na rovných nohách stáť nezostal. S rozsekanými papuľami a krvavými klobásami na chrbtoch za mnou kričali, že po mňa prídu a moju hlavu na kôl pred bránou Vlčinca napichnú.

Nuž toto som o pár dní na poli porozprával Volchovi. Zasmial sa a povedal mi, že ak pôjdem s goryničmi, dvojnásobne sa mi to vyplatí. Jednak sa navždy strasiem lotrov, čo mi smrťou hrozia, a nebudem sa potom po nociach budiť na každý šuchot pred chyžou. A jednak si aj patričnú náhradu za utrpenú ujmu odnesiem. Namiesto vrecka soli mešec zlata.

Nemusím vám vravieť, že som nerozmýšľal pridlho. Zobral som korbáč a sekeru, vypriahol z pluhu kobylku, vyskočil na jej neosedlaný chrbát a rušal s goryničmi popri Pripjati na západ.

Ešte pred súmrakom sme dorazili k Vlčincu. Na palisádach postávali len bežné stráže a brána bola dokorán otvorená. Vyzeralo to, že naničhodný vladyka nemá o Volchovom príchode tušenia.

Ako sa však vzápätí ukázalo, bolo to len zdanie...“

„Vpred, bratia!“ skríkol Volch Vseslajevič a jeho pobočník zatrúbil na roh so strieborným náustkom. „Cválajte, lomozte, strach rozsievajte! Prostých ľudí šetrite, utekajúcich od chrbta nerúbte, ale ak sa vám niekto postaví so zbraňou v ruke, bez váhania mu zotnite kotrbu!“

„Nie tak zhurta!“ zvolal Mikula, ale goryniči ho už nepočúvali. Zborovo vykríkli meno draka Goryna, ktoré im bolo bojovým pokrikom, pozdvihli kopije, tasili meče a cvalom vyrazili za Volchom k vlčinskej bráne.

Zubaté palisády obiehala priekopa plná zatuchnutej vody z ramena Pripjate. Cez ňu viedol k bráne drevený most na vysokých stĺpoch. Len čo na ňom kopytá tátošov zaduneli, podpery hlasno druzgli, zlomili sa sťa slamky a most sa aj s bohatiermi zrútil do kalnej vody. Na prekvapené výkriky a zúfalé konské erdžanie odpovedal rehot z vlčinských hradieb. Na palisády odrazu vyskočili poschovávaní lukostrelci a z brány vybehli muži s dlhými kopijami v rukách. A všetci sa na pokyn vladyku, ktorý štekal rozkazy z veže nad bránou, oborili na topiacich sa goryničov.

Akože inak, bola to pasca. Vlčinská háveď podpílila stĺpy pod mostom a nechala bránu roztvorenú, aby prilákala nepriateľov. A teraz sa ich chystala pohlušiť ako topiace sa krysy. Priekopu zasypal dážď šípov, oštepov a kameňov. Lenže táto časť plánu už Vlčinským nevyšla. Volch sa totiž rýchlo vydriapal z vody, zdvihol malachitové žezlo a čosi vykríkol. Z dračej šupiny na palici vyšľahlo striebristé svetlo, zahalilo goryničov a od toho mátožného prísvitu sa všetky strely a skaly odrazili ako od železného štítu a neškodne popadali do vody.

Mikula zoskočil z kobylky, rozplietol bič, hádzal ho goryničom do priekopy a tak ich vyťahoval hore, dokonca aj s koňmi.

„Vravel som vám, aby ste sa neunáhlili,“ vyčítal Volchovi, ktorému zovšadiaľ crčala voda a pri každom kroku mu smiešne čvachtalo v žriebäcích čižmičkách. „Vladyka je líška prefíkaná. Tušil som, že nás do hradiska len tak nepustí.“

„Pes je to, nie líška,“ vrčal Vseslajevič. „Prašivý, smradľavý pes. A ako psa ho prinútim, aby žral vlastné hovná!“

„Rád ti s tým pomôžem, ale najprv sa musíme dostať dnu. A to bez mosta nebude vôbec ľahké.“

Volch zagánil na bránu. „Toto bola jediná prístupová cesta?“

„Veru jediná. Priekopa je riadne hlboká, vlastne robí z hradiska ostrov...“

„Vypustíme ju! Vykopeme struhu...“

„A potom čo? Dno bude bahnisté, po pás sa doň zaboríš. Kdeže, takto neprejdeme.“

Medzičasom goryniči schmatli luky a pomstychtivo opätovali streľbu. Ich šípy žiadne kúzla nezadržali – z palisády a zvyšku mosta pred bránou sa zrútilo zopár prešpikovaných chlapov. Vladyka rýchlo prikázal stiahnuť sa za hradby a zamknúť bránu.

„Počkáme teda na tmu,“ pozrel sa Volch na studené slnko, ktoré uviazlo v západných hmlách a tie ho teraz ako pavučina sťahovali do hlbín močiara. „Dovtedy dačo vymyslíme. Prisahám pri všetkých predkoch, ktorým Goryn dával dračiu silu, že do úsvitu bude Vlčinec náš. Zbojníci trpko oľutujú, že sa vzpriečili vôli kyjevského veľkokniežaťa!“

Mikula prelial hrdlom zvyšok vína z otlčeného hlineného krčiažka a rozhliadol sa. Pod začmudeným krovom krčmy sa tiesnili vari štyri tucty hostí, ale nikto ani nemukol. Či už Varjagovia, Bulhari, Udmurti alebo Chazari, kresťania, mohamedáni či pohania, všetci napäto načúvali.

„Viem, ako ste sa dostali do hradiska,“ využil bohatierovu odmlku starý guslar. „Bylina vraví, že ste s Volchom vysadli na svoje tátoše, popchli ich do trysku a mocným skokom preleteli priekopu. Ty si vraj potom jediným úderom vylomil bránu a bok po boku ste vtrhli do hradiska a rúbali zbojníkov hlava- -nehlava...“

Seljanovič naňho pozrel tak, že starký v mihu zavrel ústa.

„Páčilo by sa mi byť taký poloboh, čo jedným švihom rozbije okované vráta hradiska,“ uškrnul sa krivo. „Lenže takto to chodí naozaj len v bylinách. V skutočnosti sme museli dať hlavy dokopy a vymyslieť šikovný spôsob, ako zdolať palisádu. Nejakú lesť.“

„Odpredu to nepôjde,“ šomral Volch zamyslene. „Bránu strážia lepšie ako úzkostlivý otec venček jedinej dcéry. Skúsime preliezť hradbu na inom úseku. Kde je najslabšie strážená?“

„Na severozápade,“ ukazoval Mikula ponad hradisko ku krvavému obzoru. „Tam sa hneď od palisády tiahne širokánske močarisko. Lenže je hlboké, plné zradných bahnísk, ani pri najlepšej vôli ho neprebrodíme. A kým by muži v plnej zbroji doplávali k hradbe, boli by na pokraji síl...“

„Čo tak zohnať nejaké člny?“

Mikula opätoval spýtavý pohľad Volchových zelených očí. Potom sa usmial a prikývol. „Kúsok odtiaľto, na brehu Pripjate, je rybárska osada. Mám tam príbuzného, bratranca mojej nebohej matičky. A viem, že voči tej čvarge v hradisku prechováva rovnako vrelé city ako ja. Keď ho požiadam, bez váhania nám požičia čln. Ostatní rybári tiež. Ani ich nebudú musieť prenášať, z rieky sa dá bočnými ramenami priveslovať rovno do močariska za Vlčincom.“

„Výborne,“ zaškeril sa Volch. „Hneď sadaj na kobylku a choď navštíviť príbuzných. Ja pošlem chlapov do lesa, nech nasekajú mladinu a zviažu z nej dlhý rebrík.“

„Ale,“ zarazil sa Mikula uprostred otočky, „neprezradí nás špľachot vesiel? Stráž je na tom úseku síce slabá, ale z času na čas hliadka po ochodzi predsa len prejde...“

„Nič nezačujú ani neuvidia,“ mrkol naňho Volch sprisahanecky a významne poklepkal prstami po svojom dračom žezle. „To už nechaj na mňa.“

Mikula sa viac nevypytoval, s kúzlami a bosoráctvami nechcel mať veľa spoločného. Svižným skokom sa ocitol na chrbte kobyly, až zviera vyčítavo zaerdžalo. Vzápätí už trielil s vetrom opreteky k Pripjati, do náruče súmraku.

„Než nastala polnoc, boli sme nachystaní,“ pokračoval Mikula. „Rybárske člny rezali hladinu močariska, kĺzali pomedzi ostrovčeky tŕstia i popod slizké zelené závesy visiace z chorých stromov. A všetci bohatieri boli v nich a viezli aj dlhočizný, napochytre zhotovený rebrík. Dokonca sa k nám pridalo zopár odvážnych rybárov, ktorým oplani v hradisku dlžili to či ono – jednému dal vladyka odvliecť ženu a dcéru, aby ich predal otrokárom, druhého okradol o všetko, čo utŕžil z predaja rýb, tamtomu zas za odmietnutie poslušnosti rozrúbal loďku. Vlastne sme zostavili také malé pomstychtivé vojsko, ktoré sa počtom vyrovnalo svorke v hradisku.

Keď sa pred nami vztýčil čierny obrys palisády, Volch Vseslajevič sa chopil čarodejnej palice, zadrmolil zopár zaklínadiel a v tej chvíli sa z močariska zdvihla hustá hmla. Zakryla tú malú fl otilu, a keby len to, celkom zadusila zvuky vesiel a vrzgot preplnených člnov. Chránení tým zázračným štítom sme sa poľahky prešmykli až k hradisku. Na brehu sme s najväčšou opatrnosťou zdvihli rebrík a vzápätí už goryniči liezli nahor ako mravce po byľke.

Stráže na tom úseku hradieb nestihli ani zastenať, tak rýchlo im nože, konopné slučky a dobre mierené šípy vzali hlasy. To už sme palisádu preliezli aj my s Volchom a družina sa rezko rozbehla po ochodzách. Cestou k bráne, kde sa zhromaždila väčšina vlčinskej posádky, sme rezali, sekali a prebodávali všetko, čo sa nám postavilo do cesty. Než nás zbadali a zatrúbili na poplach, zvítalo sa s Kostromou dobrých pätnásť chlapov. Nuž, a potom vypukla bitka,“ uzavrel Mikula a pozrel na dno svojho prázdneho pohára.

„O tej porozprávaj,“ posúril ho Einar dychtivo. „O veľkom víťazstve, o rúbaní hláv!“

„Nebolo to až také slávne víťazstvo,“ pokrčil Seljanovič plecami. „Skôr jatky. Načisto sme tých prispaných ťuťmákov zaskočili. A goryniči, čo vám budem hovoriť, boli onakvejší zabijaci než dáka zbojnícka tlupa z močarísk. Než som stihol trikrát mávnuť sekerou a šľahnúť korbáčom, bolo po bitke. Volch stál chrčiacemu vladykovi na krku a opisoval mu, ako hnusne a bolestivo sa mu odplatí za vzdorovanie turovskej a kyjevskej moci, za krivdy páchané na prostých ľuďoch z Vlčinca a okolia. Nakoniec sa obrátil na mňa a navrhol, aby sme my, vlastný rod, zjednali s vladykom spravodlivú nápravu. Tak som toho psa zoznámil so svojím korbáčom a takého dobitého a skrvaveného sme ho vyhnali do močiarov, nech si tam na ňom pochutia hady a pijavice. Potom sme vylomili pokladnicu plnú nazbíjaného bohatstva, časť si podelili, časť naložili na kone pre kyjevské veľkoknieža a dobrú tretinu sme rozdali ľuďom za vytrpené príkoria.“